Морийн Джонсън
Историята на Джубили

Превод от английски: Силвия Желева, 2014

chitanka.info

На Хамиш, който въплъщава метода на обучение „спускай се много бързо по хълма и ако нещо се изпречи на пътя ти заобиколи го“, — за това че ме научи как да се справям със заснежени склонове.

И на всички, които се трудят ден след ден зад фасадата на огромни монолитни корпоративни сгради, на всеки, който трябва да казва „двойно кафе с мляко“ по три хиляди пъти на ден, на всяка човешка душа, на която някога се е налагало да се справя с повреден четец, на кредитна карта в навалицата на почивните дни… това е за вас.

Първа глава

Беше нощта преди Коледа.

Е, за да бъдем по-точни, беше следобедът преди Коледа. Но преди да ви въведа в самото сърце на действието, нека изясним нещо. От опит знам, че ако това изскочи по-късно, ще отвлече вниманието ви до такава степен, че няма да можете да се концентрирате върху нищо друго, казано от мен.

Името ми е Джубили[1] Дугъл. Изчакайте за миг, докато то попие в съзнанието ви.

Виждате ли, не е толкова лошо, когато го знаете още от самото начало. А сега си представете, че съм по средата на някоя дълга история (както и ще бъде) и го изтърся неочаквано. „Между другото, името ми е Джубили!“ Няма да знаете какво да направите в следващия момент.

Осъзнавам, че Джубили прилича малко на стриптийзьорско име. Вероятно мислите, че съм подвластна на зова на пилона. Но не. Ако ме видите, бързо ще разберете, че не съм стриптийзьорка (така мисля). Имам късо подстригана черна коса. През половината време нося очила, а през другата половина — лещи. На шестнайсет съм, пея в хор и участвам в олимпиади по математика. Играя хокей на трева, спорт, на който липсва полюшващата се грация, така характерна за намазаните с бебешко тоалетно мляко стриптийзьорки. (Нямам проблем със стриптийзьорките, в случай че някоя от тях чете това. Просто не съм такава. Основната ми грижа, що се отнася до стриптийза, е латексовото облекло. Мисля, че вероятно е вредно за кожата, защото не й позволява да диша.)

Възражението ми е, че Джубили не е име — то е някакъв вид празненство. Никой не знае точно какво. Чували ли сте някога за човек, който дава празненство? И ако сте чували, ще отидете ли? Защото аз няма. Звучи така, сякаш ще трябва да вземеш назаем голям надуваем предмет, да развееш ярко знаме и да направиш сложен план как да се отървеш от отпадъците.

Като се замисля, все едно, че си на селска вечеринка с танци.

Името ми има много общо с тази история и, както казах, беше следобедът преди Коледа. Беше един от онези дни, в които чувстваш, че животът… те обича. Последните изпити бяха приключили и ваканцията щеше да продължи до Нова година. Бях сама в нашата къща, която е спретната и уютна. Бях облечена за предстоящата нощ в нов тоалет, за който бях спестявала — черна пола, чорапогащи, лъскава блуза с пайети и новите ми черни ботуши. Пиех питие от разбито яйце със захар, мляко и вино, което си бях приготвила сама. Всичките ми подаръци бяха опаковани и готови да бъдат раздадени. Всичко бе готово за голямото събитие: в шест часа трябваше да отида в къщата на Ноа — Ноа Прайс, моя приятел — за годишното празненство със студен бюфет в навечерието на Коледа.

Празненството със студения бюфет у семейство Прайс е много важно за нашата история. Там се срещнахме. Преди това Ноа Прайс беше само звезда на моя небосклон… постоянна, позната, ярка и високо над мен. Познавах Ноа от четвърти клас, но така, както познавах и хората от телевизията. Знаех името му. Гледах предаването. Разбира се, Ноа беше от по-близкото ми обкръжение… но когато е реално, когато става дума за живота ти… въпросният човек може да бъде дори по-чужд и много по-недостъпен от истинска знаменитост. Близостта не води до близки отношения.

Винаги съм го харесвала, но всъщност никога не ми беше хрумвало да го харесвам. Никога не съм мислела, че е разумно да искам това. Той бе с година по-голям от мен, с около трийсет сантиметра по-висок, широкоплещест, със светли очи и въздълга коса. Ноа бе всичко, за което едно момиче мечтае — атлет, отличник, важна клечка в училищния ученически съвет, — от онези хора, за които мислиш, че трябва да излизат с модели, шпиони или пък с хора, на които са кръстени лаборатории.

И така, когато миналата година в навечерието на Коледа Ноа ме покани на празненството със студения бюфет, бях завладяна от вълнение и смущение. Не можех да вървя в права линия цели три дни, след като получих поканата. Беше толкова зле, че трябваше съзнателно да се упражнявам да вървя в стаята си, преди да отида в дома му. Нямах представа дали ме е поканил, защото ме харесва, защото майка му го е накарала (родителите ни се познават), или защото е изгубил облог. Всичките ми приятели бяха развълнувани като мен, но като че ли знаеха повече от мен. Уверяваха ме, че ме гледал по време на математическите олимпиади, смеел се на опитите ми да се шегувам с тригонометрията, споменавал ме в разговори.

Всичко това бе такава лудост… толкова странно, колкото и да открия, че някой е написал книга за живота ми или нещо подобно.

Отидох, но прекарах по-голямата част от нощта безопасно подпряна в ъгъла, отдавайки се на разговори със сестра му, която (макар че я обичам) не е особено умна. След като си кажете всичко за любимите си марки анораци, и разговорът замира. Но тя може да продължава да говори още и още, като шампион е. Елиз има някои мисли по темата.

Най-после успях да се откъсна от нея, точно когато майката на Ноа поставяше друга чиния, така че можех да използвам това като добро извинение. Нямах представа какво има в нея, но се оказа маринована риба. Канех се да отстъпя назад, но майка му каза:

— Трябва да опиташ едно парченце.

И тъй като малко си падам човек без собствено мнение, аз се подчиних. Този път обаче имаше резултат, защото тогава забелязах, че Ноа ме гледа.

— Толкова се радвам, че си взе — каза той.

Попитах го защо, наистина подозирах, че става дума за облог. („Добре, ще я поканя, но вие, момчета, трябва да ми дадете двайсет долара, ако успея да я накарам да хапне маринована риба.“)

А той каза:

— Защото аз ям от нея.

Продължавах да стоя там с пленително изражение, изразяващо, както предполагам, пълна глупост, така че той добави:

— И не мога да те целуна, ако не хапнеш и ти.

Което е едновременно грубо и вълнуващо романтично. Винаги можеше просто да се качи горе и да измие зъбите си, но остана и се въртеше около рибата заради мен. Прокраднахме се в гаража, където се целувахме под рафта с инструментите. Това бе началото на всичко.

И така, навечерието на Коледа, за което се каня да ви разкажа, не е просто всяко коледно навечерие: то беше нашата годишнина. Беше почти невъзможно да повярвам, че е минала година. Всичко бе станало толкова бързо…

Виждате ли, Ноа винаги е много зает. Когато се е появил на този свят, мъничък, сгърчен и розов, вероятно на крачето му е трябвало да бъде поставен номер и да бъде изписан възможно най-бързо, за да отиде навреме на среща. Като ученик от горните класове, член на футболния отбор и президент на ученическия съвет, свободното му време бе сведено почти до нула. Мисля, че за годината, в която излизахме заедно, имахме около дузина истински срещи, само двамата с него някъде сами. Около веднъж месечно. Но се появявахме на много обществени места. Ноа и Джубили на продажбата на сладки, организирана от ученическия съвет! Ноа и Джубили на предметната лотария, организирана от отбора по футбол! Ноа и Джубили на кампанията за събиране на храна, в учителската стая, на организационната среща по случай бала…

Ноа осъзнаваше това. И макар че събитието тази вечер бе семейно и щяха да присъстват много хора, той ми обеща, че ще има време и само за нас двамата. Беше се погрижил предварително. Обеща, че ако останем на празненството два часа, ще избягаме в задната стая, ще разменим подаръците си и ще гледаме заедно „Как Гринч открадна Коледа“[2]. Че ще ме закара до дома ми и ще спрем за малко…

После, разбира се, родителите ми бяха арестувани и всичко това отиде по дяволите.

Знаете ли селото Флоби Санта? То е такава голяма част от живота ми, та предполагам, че всички са наясно какво е, обаче напоследък ми казаха, че правя твърде много предположения, затова ще обясня.

Селото Флоби Санта е комплект от сглобяеми керамични части, които можете да подредите така, че да образуват град. Родителите ми ги събират още от раждането ми. Гледам надолу към тези миниатюрни павирани улици още откакто пораснах достатъчно, за да стоя на краката си. Имаме всичко — моста от захарни пръчици, езерото Сноубигон, магазина за желирани бонбони, пекарницата за сладкиши с мед и джинджифил, алеята Кръгъл захарен бонбон. Селото не е малко. Родителите ми купиха специална маса за него и тя стои в средата на дневната ни от Деня на благодарността до Нова година. Необходими са седем разклонителя, за да работи всичко в него. Успях да ги накарам да го спират през нощта с оглед на намаляването на влиянието върху средата, но трябваше да се преборя за това.

Кръстена съм на сграда номер четири в селото Флоби Санта, залата за празненства. Тя е най-голямата в колекцията. Главната сграда, в която подаръците се правят и опаковат.

Има цветни лампи, работещ конвейер, за който са закрепени подаръци, както и малки елфи, които се обръщат, все едно че ги товарят и разтоварват. За ръцете на всеки елф е залепен подарък — затова наистина изглеждат като група измъчени същества, обречени да вземат и оставят един и същ подарък отново и отново чак до свършека на времето или докато моторът се повреди. Помня, обърнах вниманието на мама върху това, когато бях малка, а тя отвърна, че не схващам същността. Може би бе така. Очевидно гледахме на нещата от различен ъгъл, като се има предвид, че според нея тези малки сгради бяха достатъчно важни, за да кръсти на тях единственото си дете.

Хората, които събират селото Флоби, имат склонност да бъдат малко обсебени от него. Провеждат се конгреси, има около дузина сериозни уебсайта и четири списания. Някои от тях се опитват да извлекат полза, като казват, че частите за селото Флоби са инвестиция. И наистина — те струват много пари. Особено номерираните. Могат да се купят единствено в салоните на „Флоби“ в навечерието на Коледа. Ние живеем в Ричмънд, Вирджиния, който е само на седемдесет и два километра — така че всяка година в нощта на двайсет и трети родителите ми потеглят с кола, пълна с одеяла, столове и провизии, редят се на опашка и чакат цяла нощ.

Някога селото Флоби имаше сто номерирани части, но миналата година ги намалиха до десет. И тогава нещата се влошиха. Сто части не бяха достатъчни, така че, когато броят им бе сведен до една десета от това, ноктите се показаха и перушината се разхвърча. Имаше неприятности миналата година, когато хората се опитаха да запазят реда си на опашката — неприятности, които бързо прераснаха в нанасяне на удари с навити на руло каталози „Флоби“, хвърляне на кутии от бисквити, стъпкване на градински столове и изливане на хладко какао върху глави, покрити с шапки на дядо Коледа. Битката бе достатъчно ожесточена и смешна, за да се превърне в местна новина. От Флоби обявиха, че „вземат мерки“ това да не се случи отново, но аз така и не повярвах. Подобен род реклама не може да се купи.

Но не мислех за това, когато родителите ми потеглиха, за да се наредят на опашка за част номер шейсет и осем, хотела на елфите. И все още не мислех за това, докато пиех питието си от разбито яйце със захар, мляко и вино и убивах времето до отиването ми в дома на Ноа. Забелязах, че родителите ми закъсняват. Обикновено се връщаха от „Флоби“ по обяд в деня преди Коледа, а ето че бе почти четири часът. Захванах се за някои от обичайните си задължения, свързани с празника, за да съм заета с нещо. Не можех да се обадя на Ноа… Знаех, че се приготвя за празненството със студения бюфет. Затова добавих още панделки и имел към подаръците му. Включих всички разклонители, които захранваха селото Флоби Санта, и всичките роби-елфи заработиха. Пуснах коледни песни. Тъкмо се канех да изляза навън, за да включа всички лампи отпред, когато видях Сам да върви към къщата с походката си на щурмовак.

Сам е нашият адвокат — и когато казвам „нашия адвокат“, имам предвид „нашия съсед, който по случайност е изключително влиятелен адвокат във Вашингтон, окръг Колумбия“. Сам е точно човекът, когото бихте искали да вземете на работа в огромна корпорация или да го наемете да ви представлява, когато ви съдят за милиарди долари. Той обаче не си пада много по приятелските жестове и прегръдките. Щях да го поканя вътре, за да опита от възхитителното ми питие от разбито яйце, захар, мляко и вино, но той отсече:

— Имам лоши новини — каза и ме въведе в собствената ми къща. — В салона на „Флоби“ е станал нов инцидент. Вътре! Хайде!

Помислих, че ще ме уведоми за смъртта на родителите ми. На тази мисъл ме наведе тонът му. Представих си как хотелите на елфите изхвърчават от конвейера на огромни купчини и повалят всички наоколо. Бях виждала снимки на хотела на елфите — кулите му имаха остри върхове от захарни пръчици, които лесно биха могли да пронижат някого. А ако някой въобще щеше да бъде убит от хотел на елфите, то това щяха да бъдат родителите ми.

— Арестувани са — каза той. — В затвора са.

— Кой е в затвора? — попитах, защото не схващам много бързо и защото ми беше много по-лесно да си представя родителите си повалени от хотел на елфите, отколкото отведени и оковани в белезници.

Сам само ме погледна и ме остави да проумея казаното от него.

— Имало е нови неприятности при изнасянето на частите тази сутрин — обясни той след паузата в разговора. — Спор за местата на опашката. Родителите ти не участвали в него, но не се разпръснали, когато полицията наредила. И били отведени заедно с другите. Арестувани са пет души. Предават го по всички новини.

Усетих как краката ми се подкосяват и седнах на дивана.

— Защо не са ми се обадили? — попитах.

— Едно телефонно обаждане — отвърна той. — Обадиха се на мен, защото са помислили, че ще мога да ги освободя. Но аз не мога.

— Какво искаш да кажеш с това, че не можеш?

Идеята, че Сам не може да измъкне родителите ми от областния пандиз, беше смешна. Беше като да чуеш пилот да казва по радиото в самолета: „Здравейте всички. Току-що си спомних, че не умея да приземявам добре. Затова просто ще летим, докато на някого не му хрумне по-добра идея“.

— Направих каквото можах — продължи Сам, — но съдията не отстъпва. Тези неприятности в салона на „Флоби“ са му дошли до гуша, затова е решил да даде пример. Родителите ти ми казаха да те заведа на гарата. Имам само час, защото после в пет трябва да се върна за горещите сладки и песните. За колко време можеш да стегнеш багажа си?

Това бе изречено със същия дрезгав глас, с който Сам вероятно питаше хората на свидетелската скамейка защо са ги видели да бягат от местопрестъплението, покрити с кръв. Не изглеждаше щастлив, че му е дадена такава задача в навечерието на Коледа. Все пак нещо в стила на Опра[3] можеше да помогне.

— Да опаковам? Гарата? Какво?

— Ще отидеш при баба си и дядо си във Флорида — каза той. — Не можах да запазя място в самолет — полетите в цялата страна са отменени заради бурята.

— Каква буря?

— Джубили — каза Сам много бавно, заключил, че съм най-неосведоменият човек на планетата, — ще ни връхлети най-силната буря от петдесет години насам!

Мозъкът ми не работеше както трябва, нищо от казаното не стигаше до него.

— Не мога да тръгна — отвърнах. — Трябва да се видя с Ноа довечера. Ами Коледата?

Сам сви рамене така, сякаш искаше да каже, че Коледа е извън неговия контрол и съдебната система не може да направи нищо по въпроса.

— Но… защо просто не остана тук? Това е лудост!

— Родителите ти не искат да прекараш сама двата дни по празниците.

— И не мога да отида в дома на Ноа! Трябва да отида.

— Чуй — каза той, — всичко е уредено. В момента не можем да се свържем с родителите ти. Срещу тях завеждат дело. Купих ти билет и нямам много време. Ще опаковаш нещата си сега, Джубили.

Обърнах се и погледнах проблясващото село Флоби. Видях сенките на обречените елфи, работещи в залата за празненствата, топлия златист блясък на сладкарницата на мисис Мъгин, бавно, но весело обикалящото по релсите влакче на елфите.

Единственото, което се сетих да попитам, беше:

— Но… ами селото?

[1] Jubilee (англ.) — празненство, юбилей. — Б.пр. ↑

[2] Гринч — персонаж, измислен от доктор Зойс. За първи път се появява през 1957 г. като главен герой в коледната приказка „Как Гринч открадна Коледа“. Превърнал се е в икона на зимните празници и е лице на различни сувенири. — Б.пр. ↑

[3] Опра Уинфри. — Б.ред. ↑

Втора глава

До онзи ден не бях пътувала с влак. Беше по-висок, отколкото си представях, имаше вагони с прозорци на „втория етаж“, за които предполагах, че са спалните. Осветлението беше слабо и повечето от наблъсканите вътре пътници приличаха на болни от кататония[1]. Очаквах влакът да започне да бълва пара, да запуфти и да потегли като стрела, защото бях гледала много анимационни филми в неоползотвореното си детство, в които влаковете потегляха точно така. А този влак се плъзна безразлично, сякаш се бе отегчил да стои на едно място.

Естествено, обадих се на Ноа в мига, в който потеглихме. Това бе леко нарушение на уговорката ни да не си звъним, нещо като „ще бъда зает докъм шест и половина и ще се видим на празненството“, но обстоятелствата никога не са били по-разбираеми. Той отговори, а като шумов фон около него се долавяше весела врява. Чувах коледни песни и тракане на чинии, които бяха в депресиращ контраст със затвореното пространство и шума от движението на влака.

— Ли! — каза той. — Моментът не е особено подходящ. Ще се видим ли след час?

Изсумтя леко. Сякаш вдигаше нещо тежко, вероятно едно от необикновено огромните парчета шунка, до които майка му винаги успяваше да се докопа за празненството със студения бюфет. Предполагам, че ги взема от някаква експериментална ферма, в която прасетата се отглеждат с помощта на лазери и супер лекарства, докато не достигнат дължина от девет метра.

— Хм… в това е работата — казах. — Няма да дойда.

— Какво искаш да кажеш с това, че няма да дойдеш? Какво е станало?

Обясних му възможно най-добре ситуацията с арестуването на родителите ми, пътуването си с влака, както и това, че животът не върви според плана. Опитвах се да говоря весело, най-вече за да не заплача в тъмния влак с вцепенените пътници.

Ново изсумтяване. Като че ли носеше нещо из стаята.

— Всичко ще бъде наред — каза след малко. — Сам ще се погрижи, нали?

— Е, ако имаш предвид, че няма да ги измъкне от затвора, тогава — да. Дори не изглежда разтревожен.

— Вероятно е някой малък областен затвор — отговори той. — Няма да бъде зле. А щом Сам не е разтревожен, всичко ще бъде наред. Съжалявам за случилото се, но ще се видим след ден-два.

— Да, но е Коледа — казах със задавен глас и преглътнах сълза. Той ми даде известно време.

— Знам, че ти е тежко, Ли — каза след кратка пауза, — но всичко ще бъде наред. Ще бъде. Това е просто едно от онези неща.

Знаех, че се опитва да ме успокои и утеши, но все пак… Едно от онези неща? Това не бе едно от онези неща. Едно от онези неща е когато колата ти се счупи, хванеш стомашен вирус или повредените ти празнични лампички изпуснат искра и изгорят до основи живия ти плет. Казах му го и той въздъхна, осъзнал, че съм права. После отново изсумтя.

— Какво има? — попитах аз, подсмърчайки.

— Държа огромно парче шунка — отговори той. — Ще се наложи да затворя след минутка. Виж, ще направим още една Коледа, като се върнеш. Обещавам. Ще намерим време. Не се тревожи. Обади ми се, когато стигнеш, става ли?

Обещах, той затвори и изчезна някъде заедно с парчето шунка. А аз втренчено се взрях в замлъкналия телефон.

Понякога, тъкмо защото излизах с Ноа, съчувствах на онези, които са женени за политици. Те имат свой собствен живот, но защото обичат човека, с когото са, се оказват в центъра на неумолима сила — и съвсем скоро махат с ръка и се усмихват безучастно пред камерите, над главите им се носят балони, а членовете на екипа едва не ги събарят, за да стигнат до Изключително Важния Друг, който е Съвършен.

Знам, че никой не е съвършен, че зад всяка фасада на съвършенство се крие мъчителна смесица от увъртане и тайни съжаления… но дори като се вземеше предвид това, Ноа бе съвършен. Никога не бях чула някого да каже лоша дума за него. Общественото му положение бе така неоспоримо като гравитацията. Превръщайки ме в своя приятелка, той показа вярата си в мен и аз разбирах убеждението му. Стоях по-изправена. Чувствах се по-уверена, по-вярна на принципите си, по-позитивна и по-важна. На него му харесваше да го виждат с мен; следователно и на мен ми харесваше да ме виждат с него, ако в това въобще има някакъв смисъл.

И така, да, прекалената му отдаденост беше досадна понякога. Но аз проявявах разбиране. Когато например трябва да занесеш огромно парче шунка на майка си, защото в къщата ти за празненството със студения бюфет ще дойдат шейсет души. Това просто трябва да бъде свършено. Лошото трябва да се приема заедно с доброто. Извадих айпода си и използвах остатъка от батерията, за да разгледам някои негови снимки. След това батерията свърши.

Чувствах се така самотна в онзи влак… странно, неестествено чувство на самота, което ме разяждаше. Чувството се простираше отвъд страха и някъде вляво от тъгата. Усещах се уморена, но умората не бе онази, която си отива със съня. Беше тъмно и мрачно, но не ми се струваше, че ще стане по-добре, ако включат осветлението. Ако не нещо друго, поне щях да мога да огледам по-ясно неприятната ситуация, в която се намирах.

Замислих се дали да не се обадя на баба и дядо. Те вече знаеха за пристигането ми. Сам ми бе казал, че ги е известил. Щяха да са щастливи да разговарят с мен, но не бях в състояние да им звънна. Баба и дядо са страхотни, но лесно се разстройват. Например, ако в хранителния магазин продаваха замразена пица или супа, рекламирани в раздаваните на клиентите брошури, и те отидеха там специално за това, щяха да стоят и да обмислят следващия си ход в продължение на половин час. Ако им се обадех, всеки аспект на гостуването ми щеше да бъде обсъден до най-малката подробност. От какво одеяло щях да имам нужда? Дали все още ям крекери? Дали дядо да купи повече шампоан? Всичко това бе много мило, но в момента нямаше да мога да го понеса.

Харесва ми да мисля, че съм човек, който лесно разрешава проблемите. Щях да отвлека вниманието си от завладялата ме паника. Зарових ръце в чантата си, за да видя какво бях успяла да взема в бързината. Открих, че, за съжаление, съм неподготвена за пътуването. Бях грабнала най-необходимите неща — бельо, дънки, два пуловера, няколко тениски, очилата си. Батериите на айпода ми бяха изтощени. Имах само една книга. И тя беше „Абатството Нортангър“[2], част от задължителната литература за зимната ваканция. Беше добра, но не точно онова, което ти се иска, когато усещаш прокрадващата се ръка на съдбата.

И така, в продължение на около два часа просто гледах през прозореца към залеза, видях как бонбоненорозовото небе стана сребристо и заваля първият сняг. Знаех, че е красиво, но да знаеш, че нещо е красиво, и това да те интересува, са две различни неща, а аз не давах и пет пари. Снегът започна да пада по-бързо и на по-големи парцали, закри изцяло гледката и накрая не остана нищо, освен белотата. Снегът се сипеше едновременно от всички посоки, надигаше се дори откъм земята. Докато гледах, ми се зави свят и дори леко ми прилоша.

По пътеката в коридора вървяха хора, понесли кутии с храна — пържени картофи, газирана вода и предварително завити в хартия сандвичи. Беше очевидно, че някъде във влака се продава храна. Докато бяхме на гарата, Сам бе пъхнал петдесет долара в ръката ми, но баба и дядо щяха да ги вземат всичките, щом отново задишаха свободно. Нямаше какво друго да правя, така че станах и тръгнах към вагона със закуските, където веднага ми казаха, че не е останало нищо, освен няколко приготвени на микровълнова фурна пици, две кифли, няколко захарни пръчици, пакетче ядки и няколко плода, които никак не изглеждаха добре. Исках да ги похваля за това, че са така добре подготвени за тълпите, пътуващи по празниците, но момчето, което продаваше закуските, изглеждаше наистина капнало от умора. Нямаше нужда от сарказма ми. Купих пица, две захарни пръчици, две кифли, ядките и горещ шоколад. Видя ми се разумно да се запася за останалата част от пътуването, щом нещата се развиваха толкова бързо. Оставих петдоларова банкнота в чашата му, то кимна и ми благодари.

Заех едно от свободните места до масите, закрепени за стената. Влакът се тресеше силно, макар че намали скорост. Вятърът ни блъскаше от всички страни. Оставих пицата недокосната и изгорих устните си с горещия шоколад. Все пак това беше максималното усилие, което можех да положа.

— Имаш ли нещо против да седна тук? — запита един глас.

Вдигнах очи и открих, че над мен се извисява изключително красиво момче. Погледнах го отново… и после отново, но всъщност не давах и пукната пара. Обаче той ми направи по-голямо впечатление от снега. Косата му бе тъмна като моята, което ще рече, че беше черна. Но беше по-дълга. Моята е с дължина малко под брадичката. Неговата бе прибрана в конска опашка. С високите си скули приличаше на индианец. Тънкото дънково яке, което носеше, не беше достатъчна защита срещу лошото време. Имаше нещо в очите му, което предизвикваше съчувствие — изглеждаше измъчен и като че ли му беше трудно да ги държи отворени. Тъкмо си беше взел чашка кафе, която стискаше внимателно.

— Нямам — отвърнах.

Настани се, като държеше главата си наведена, но аз забелязах, че хвърляше погледи към храната в кутията. Нещо ми подсказа, че е много по-гладен от мен.

— Вземи си — казах. — Успях да купя някои неща, преди всичко да свърши. И дори не съм толкова гладна. Въобще не докоснах пицата.

Усетих съпротивление, но побутнах храната към него.

— Осъзнавам, че прилича на подметка — добавих. — Но само това имаше. Наистина. Вземи си.

Той се усмихна леко.

— Аз съм Джеб — каза.

— А аз съм Джули — отговорих. Не бях в настроение да премина през: „Джубили? Името ти е Джубили? Кажи ми, какво използваш обикновено — бебешко тоалетно мляко или някакъв вид масло? И някой избърсва ли пилона след всяка употреба?“. Обясних ви всичко в началото. Повечето хора ме наричат Джули. А Ноа ме нарича Ли.

— Закъде пътуваш? — попита той.

Не разполагах с измислена история за родителите си, нито пък за причината, поради която бях във влака. А истината щеше да дойде малко повече на непознат.

— Отивам да видя баба и дядо — казах. — Нещо като промяна в плана в последната минута.

— Къде живеят те? — попита той, загледан във вихрещия се сняг, сипещ се по прозорците на влака. Беше невъзможно да се каже къде свършва небето и къде започва земята. Снежният облак се бе спуснал над нас.

— Във Флорида — отвърнах.

— Дълъг път. Аз съм за Грейстаун, следващата спирка.

Кимнах. Бях чувала за Грейстаун, но нямах представа къде е. Някъде по тази дълга и заснежена пътека между мен и никъде. Отново му предложих кутията с храна, но той поклати глава.

— Всичко е наред — каза. — Но благодаря за пицата. Умирах от глад. Уцелили сме лош ден за пътуване. Но предполагам, че сме нямали голям избор. Понякога просто се налага да вършиш неща, за които не си сигурен…

— При кого отиваш? — попитах.

Той сведе поглед и нави картонената подложка на пицата.

— При приятелката си. Е, може и така да се каже. Опитвах се да й се обадя, но нямам обхват.

— Аз имам — казах и извадих телефона си. — Вземи моя. Няма да мога да използвам минутите си този месец.

Джеб пое телефона с широка усмивка. Стана и аз забелязах колко висок и широкоплещест бе. Ако не бях така истински предана на Ноа, щях да бъда силно поразена. Той прекоси няколкото метра и застана в другия край на вагона. Загледах го как набира номера, но после той затвори телефона, без дори да каже нещо.

— Не можах да се свържа с нея — отвърна, седна отново и ми върна телефона.

— И така — започнах аз с усмивка. — Може да се каже, че ти е приятелка? Все още ли не си сигурен дали излизате, или не.

Помнех добре първите си срещи с Ноа, когато не бях сигурна дали съм негова приятелка. И бях така възхитително нервна през цялото време.

— Тя ме измами — каза той простичко.

О, бях сгрешила. Сериозно. Заболя ме за него, болката бе свита в средата на гърдите ми. Наистина.

— Вината не е нейна — отговори той след малко. — Поне не изцяло. Аз…

Никога повече не разбрах какво бе станало, защото вратата на вагона се отвори и се чу остър и стържещ звук, който приличаше на звуците, издавани от Бийкър — ужасния, мазен папагал, който ни беше любимец в четвърти клас. Джереми Рич го беше научил да крещи думата „задник“. Бийкър обожаваше да пищи пронизително и да вика „задник“, справяше се наистина добре. Чуваше се в целия коридор и чак в момичешката тоалетна. Накрая преместиха Бийкър в учителската стая, където, предполагам, му е било разрешено да разперва мазните си криле и да крещи „задник“ колкото му се ще.

Но това не беше крещящият „задник“ Бийкър обаче. Бяха четиринайсет момичета в еднакви и прилепнали по тялото анцузи, а на дупетата на всички пишеше: МАЖОРЕТКИТЕ ОТ РИДЖ. (Форма на крещенето „задник“, предполагам.) На гърба на всяка беше изписано името й. Скупчиха се около бара със закуските и завикаха с пълно гърло. Истински се надявах и се молех да не изричат „О, боже!“ всички едновременно, но молитвите ми не бяха чути, може би защото бог беше зает да слуша тях.

— Няма протеини, от които да не се напълнява — долових да казва една от тях.

— Казах ти, Мадисън. Трябваше да вземеш сандвича с маруля, докато имаше възможност.

— Мислех, че имат поне пилешки гърди.

За мое нестихващо удивление, забелязах, че двете момичета, които водеха този разговор, се казват Мадисън. И по-лошо — три от другите се казваха Амбър. Чувствах се така, сякаш бях хваната в капана на объркал се социален експеримент — или може би на такъв, включващ репликанти.

Няколко момичета от групата се нахвърлиха върху нас. Искам да кажа, обърнаха се към нас. Обърнаха се към мен и Джеб. Е… всъщност само към Джеб.

— О, мили боже! — възкликна едно от момичетата на име Амбър. — Не е ли това най-лошото пътуване на света? Видяхте ли снега?

Умна беше тази Амбър. Какво ли щеше да бъде следващото, което щеше да забележи? Влакът? Луната? Ексцентричните приумици на човешкото съществуване? Собствената си глава?

Не казах нищо от това на глас, защото причинена от мажоретка смърт не е точно начинът, по който искам да си отида. А и Амбър не се обръщаше към мен. Амбър дори нямаше представа, че съм там. Погледът й бе прикован в Джеб. Човек почти можеше да види как автоматизираната сърцевина на роговиците й извършва всичките настройки по фокусирането и той целият попада в мерника й.

— Да, доста лошо — съгласи се той учтиво.

— Отиваме във Флорида?

Каза го ей така, като въпрос.

— Там трябва да е по-приятно — отвърна той.

— Да. Ако успеем да стигнем. Всички ние отиваме на регионалното първенство? Което е неприятно по празниците? Но всички сме празнували Коледа по-рано? Празнували сме вчера?

Тогава забелязах, че всичките им неща като че ли бяха нови. Лъскави телефони, биещи на очи гривни и колиета, с които си играеха, току-що направен маникюр, айподи, каквито не бях виждала дотогава.

Амбър номер едно седна до нас, като внимателно беше наклонила под ъгъл долепените си колене. Наперена поза на момиче, свикнало да бъде най-очарователното наоколо.

— Това е Джули — каза Джеб, любезно представяйки ме на новата ни приятелка. Амбър ми каза, че името й е Амбър, а после изреди поред всички Амбър и Мадисън. Имаше и други имена, но за мен те всички се казваха Амбър и Мадисън. Изглеждаше ми безопасно да мисля за това по този начин. Поне имах възможност да не сгреша.

Амбър заговори, започна да ни разказва за състезанието, живително — тя едновременно ме включваше и изключваше от разговора. Освен това мислено ми изпращаше съобщение — дълбоко подсъзнателно, — че иска да стана и да отстъпя мястото си на племето й. Те и бездруго изпълваха всяко свободно пространство във вагона. Една част от тях разговаряха по телефона, а другата половина стопяваше запасите от вода, кафе и диетична кола.

Реших, че не от това имах нужда, за да бъде животът ми пълен.

— Ще се върна на мястото си — казах.

Точно когато се изправих обаче, влакът намали драстично скорост и ни запрати всички напред, а студените и топлите напитки се разплискаха. Колелата протестно заскърцаха, докато се влачеха около минута по релсите, а после спряхме рязко. Чух как багажът из целия влак пада тежко на пода, а после и хората се строполиха на местата, на които стояха. Хората като мен. Приземих се върху едно от момичетата на име Мадисън и ударих брадичката и бузата си в нещо. Не съм сигурна какво беше, защото в същия момент лампите изгаснаха и вкупом се извисиха тревожни гласове. Нечии ръце ми помогнаха да се изправя и нямаше нужда да виждам, за да разбера, че това бе Джеб.

— Добре ли си? — попита той.

— Да. Мисля.

Лампите проблеснаха, после светнаха една по една. Няколко момичета на име Амбър се държаха здраво за бара със закуските, сякаш животът им зависеше от това. Подът бе покрит с храна. Джеб се наведе и вдигна онова, което някога беше телефонът му, а сега представляваше само отделни парчета. Взе го в шепата си така, сякаш бе малко птиче. Високоговорителят изпука, а гласът, който заговори от него, звучеше искрено разтърсен — не беше хладният високомерен тон, с който обявяваха спирките по пътя.

— Дами и господа — каза той, — моля, останете спокойни. В купето ви ще дойде кондуктор, за да види дали има пострадали.

Притиснах лице до студения прозорец, за да проверя какво става. Бяхме спрели до широко шосе с много платна, вероятно междущатско. От другата страна на пътя, високо над него, имаше проблясващ жълт знак. Беше трудно да се види през падащия сняг, но разпознах цвета и формата. Беше логото на „Уофъл Хаус“[3]. Съвсем близо до влака един от кондукторите се препъваше в снега и надничаше под вагона с помощта на електрическо фенерче.

Вратата на вагона бе отворена от кондукторка, която започна да оглежда всички. Шапката й липсваше.

— Какво става? — попитах, когато ни наближи. — Изглежда, сме заседнали.

Тя се наведе и се вгледа през прозореца, после подсвирна тихо.

— Никъде няма да отидем, скъпа — каза тихо. — В покрайнините на Грейстаун сме. Оттук релсите се спускат надолу и са напълно покрити със сняг. Може би до сутринта ще изпратят аварийни превозни средства, които да ни вземат. Обаче не знам със сигурност. Не бих заложила на това. Както и да е, ранена ли си?

— Добре съм — уверих я.

Амбър номер едно държеше китката си.

— Амбър! — извика друга Амбър. — Какво стана?

— Изкълчих я — простена Амбър номер едно. — Лошо.

— Но това е поддържащата ти китка за подхвърлянето[4]!

Шест мажоретки показаха (но не подсъзнателно), че искат да се отместя от пътя им, за да стигнат до пострадалата и да я сложат да седне. Джеб бе хванат в капана на тълпата. Светлината на лампите отслабна, радиаторите изпукаха силно, а високоговорителят отново се включи.

— Дами и господа — каза гласът, — ще намалим силата на захранването, за да пестим енергия. Ако имате одеяла или пуловери, може би в този момент ще пожелаете да ги използвате. Ако някой от вас се нуждае от допълнителна топлина, ще се опитаме да помогнем, по какъвто начин можем. Молим ви, ако имате допълнителни дрехи, да ги разделите с другите.

Погледнах отново жълтия знак, а после групата мажоретки. Имах две възможности — можех да остана в студения, тъмен, заседнал влак или да направя нещо. Можех да поема контрола над този ден, който ми се бе изплъзнал прекалено много пъти. Нямаше да е трудно да прекося шосето и да отида до „Уофъл Хаус“. Там вероятно бе топло, а храната бе в изобилие. Струваше си да опитам, а и чувствах, че Ноа ще одобри плана ми. За действие. Пробих си спокойно път през тълпата момичета на име Амбър, за да стигна до Джеб.

— Има „Уофъл Хаус“ от другата страна на шосето — казах му. — Ще отида да видя дали е отворено.

— „Уофъл Хаус“? — отговори Джеб. — Трябва да сме съвсем близо до града, до шосе І-40.

— Това е лудост — каза Амбър номер едно. — А ако влакът потегли?

— Няма — отвърнах аз. — Кондукторката току-що ми каза. Ще стоим тук цяла нощ. А там вероятно има топлина, храна и пространство, в което да се движим. Какво друго можем да направим?

— Ще можем да упражняваме обиколките си за повдигане на духа — осмели се да каже едва чуто едно от момичетата на име Мадисън.

— Сама ли ще отидеш? — попита Джеб. Виждах, че иска да дойде, но Амбър се бе облегнала на него така, сякаш животът й зависеше от това.

— Ще се оправя — казах. — От другата страна на пътя е. Дай ми телефонния си номер и…

Той вдигна счупения телефон като неопровержимо напомняне. Кимнах и взех раницата си.

— Няма да се бавя — казах. — Трябва да се върна, нали? Къде другаде ще отида?

[1] Кататонията е форма на шизофрения, характеризираща се със словесен и моторен дисбаланс. — Б.пр. ↑

[2] Роман на Джейн Остин. — Б.пр. ↑

[3] Американска ресторантска верига с над 2100 ресторанта в над 25 щата. — Б.пр. ↑

[4] Акробатичен номер, който мажоретките изпълняват. Няколко от тях изхвърлят във въздуха една, която прави някаква акробатична фигура. — Б.пр. ↑

Трета глава

Надникнах от студения коридор, който бе хлъзгав заради проникващия през отворената врата на вагона сняг, и видях кондукторите, които вървяха покрай влака с фенерчетата си.

Бяха на няколко вагона от мен и аз направих своя ход.

Металните стъпала бяха стръмни, високи и изцяло покрити със замръзнал сняг. Разстоянието от пода на вагона до земята беше около метър и двайсет сантиметра. Седнах на най-долното мокро стъпало, снегът се сипеше върху главата ми и аз се спуснах на земята колкото се можеше по-внимателно. Паднах на ръце и колене в повече от трийсет сантиметра сняг, чорапогащите ми прогизнаха, но не беше твърде болезнено. Разстоянието, което трябваше да измина, не беше голямо. Бяхме съвсем близо до шосето, само на около шест метра от него. Трябваше единствено да стигна до него, да го прекося, да мина под надлеза и щях да бъда там. Щяха да са ми необходими не повече от минута-две.

Никога преди не бях пресичала шосе, състоящо се от шест платна. Никога не бях имала такава възможност, а ако бе изникнала, идеята нямаше да ми се стори добра. Но сега въобще нямаше коли. Сякаш бях на края на света, пред изцяло нов етап в живота, а старият ред си бе отишъл. Отне ми пет минути да пресека, тъй като вятърът духаше силно, а снежинките непрекъснато влизаха в очите ми. След като се озовах от другата страна, трябваше да премина и през още някакво място. То можеше да се окаже трева, циментова настилка или платно — но сега бе само дълбок бял сняг. Каквото и да беше, под снега имаше тротоар, в който се спънах. Бях мокра до кости от снега, когато стигнах до вратата.

Вътре в „Уофъл Хаус“ бе топло. Всъщност бе толкова топло, че прозорците бяха замъглени и залепените по тях празнични ваденки бяха започнали да се отлепят. От високоговорителите се лееха тихи джазови коледни мелодии, весели колкото и алергичен пристъп. Миришеше най-вече на препарат за почистване на подове и прегоряло олио, но се долавяше и нещо обещаващо. Изглежда, че съвсем скоро тук бяха изпържени картофи и лук, и то най-вероятно вкусни.

Ситуацията не беше много по-добра що се отнасяше до хората. Някъде дълбоко от кухнята чувах два мъжки гласа, примесени със звуци като от плесници и смях. В най-далечния ъгъл стоеше жена, обвита в облака на собственото си нещастие, а пред нея имаше празна чиния, пълна с угарки от цигари. Единственият служител, който се виждаше, беше момче, вероятно на моята възраст, което стоеше до касата. Униформената му риза от „Уофъл Хаус“ беше дълга и не беше запасана, а щръкналата му коса се подаваше от ниско нахлупената козирка. На табелката с името му пишеше ДОН-КУН. Когато влязох, четеше графичен роман[1].

Появата ми внесе малко светлина в очите му.

— Здравей — каза той. — Изглеждаш премръзнала.

Добре отбелязано. Кимнах в отговор.

Скуката бе разяла Дон-Кун. Звучеше в гласа му, виждаше се в пораженчески приведените му над касата рамене.

— Тази вечер всичко е безплатно — каза той. — Можеш да поръчаш каквото искаш. Поръчките се приемат от готвача и от човека, изпълняващ ролята на помощник-управител. В момента аз съм и двете.

— Благодаря — отвърнах.

Мисля, че се канеше да каже още нещо, но само трепна смутено, защото звуците от плесници, долитащи от задната част, станаха по-силни. Пред едно от местата на бара имаше вестник и няколко кафени чашки. Запътих се към място, което беше през няколко стола, опитвайки се да бъда по-общителна. Седнах и Дон-Кун внезапно се спусна към мен.

— Хм, може би няма да искаш…

Млъкна насред изречението и направи крачка назад, защото някой се появи откъм тоалетните. Беше мъж, може би шейсетгодишен, с жълтеникавочервена коса, малко бирено коремче и очила. О, и беше облечен в станиол! От главата до петите. И дори имаше малка шапка от станиол. Като теб.

Станиоловият човек зае мястото, пред което бяха вестникът и чашките, и ми кимна за поздрав, преди да съм успяла да помръдна.

— Как си в тази нощ? — попита.

— Мога да бъда и по-добре — отговорих искрено. Не знаех накъде да гледам — в лицето му или в лъскавото му сребристо тяло.

— Неприятна нощ да бъдеш навън.

— Да — казах и избрах лъскавия му, толкова лъскав корем за точка, в която да фокусирам погледа си. — Неприятна е.

— Случайно да имаш нужда от теглене?

— Не и ако не теглите влакове.

Той се замисли за миг. Винаги е неловко, когато някой не разбира, че се шегуваш, и отделя време да се замисли над думите ти. И е двойно по-неловко, когато човекът е облечен в станиол.

— Прекалено е голям — отговори и поклати глава. — Няма да стане.

Дон-Кун също поклати глава и ми хвърли поглед, който ми казваше да се отдръпна, докато мога, както и че е прекалено късно той да бъде спасен.

Усмихнах се и се опитах да покажа, че цялото ми внимание изведнъж е привлечено от менюто. Изглеждаше ми правилно да поръчам нещо. Преглеждах го отново и отново, сякаш не можех да избера между вафлен сандвич и запържените кайма и зеленчуци, покрити със сирене.

— Вземи кафе — каза Дон-Кун, приближи се и ми подаде чашка. Кафето беше прекалено препечено и имаше отвратителна миризма, но сега не бе моментът да бъда придирчива. И бездруго мислех, че ми предлага подкрепа.

— Каза, че си пътувала с влак? — запита той.

— Да — отговорих и посочих през прозореца. И двамата — и Дон-Кун, и Станиоловия човек, се обърнаха да погледнат, обаче бурята се беше засилила. Влакът не се виждаше.

— Не — каза отново Станиоловия човек. — С влаковете няма да стане.

И за да подчертае думите си, оправи станиоловите си маншети.

— Това помага ли? — запитах, най-накрая почувствала нуждата да спомена очевидното.

— Кое?

— Това нещо. Да не е като онова, което бегачите трябва да носят на финала на маратоните.

— Кое?

— Станиолът.

— Какъв станиол? — запита той.

При тези думи се отказах и от учтивостта, и от Дон-Кун, отидох, седнах до прозореца и загледах как рамката се тресе под напора на дъжда и снега.

Някъде далеч от мен празненството със студения бюфет беше в разгара си. Вероятно всичката храна бе вече изядена: странните парчета шунка, множеството пуйки, кюфтетата, запечените със сметана картофи, оризовият пудинг, курабиите, четирите вида маринована риба…

С други думи, моментът не беше подходящ да се обадя на Ноа. Само че той ми бе казал да звънна, когато пристигна. А аз нямаше да отида по-далеч.

И така, обадих се и веднага се свързах с гласовата поща. Не бях решила какво ще кажа или какво отношение ще демонстрирам. Спрях се на „забавно ха-ха“ и оставих бързо и вероятно неразбираемо съобщение, че съм заседнала в непознат град на междущатското шосе, че съм в „Уофъл Хаус“ с мъж, облечен в станиол. Едва когато затворих, осъзнах, че той ще помисли, че се шегувам — странна шега — и му се обаждам именно когато е зает да се забавлява. Съобщението вероятно щеше да го подразни.

Канех се да се обадя отново и с по-искрен и тъжен глас да изясня, че не, не се шегувам… но тогава вратата се отвори, вятърът нахлу и се образува нещо като вакуум, а сред нас се озова нов човек. Беше висок и слаб и очевидно беше от мъжки пол. Но беше трудно да се каже нещо друго, защото имаше мокри найлонови торбички на главата, ръцете и стъпалата си. Така ставаха двама души, използващи за облекло неща, които нямат подобно предназначение.

Грейстаун започваше да не ми харесва.

— Изгубих контрол над колата си на „Сънрайс“ — обърна се момчето към всички в стаята. — Трябваше да я оставя.

Дон-Кун кимна с разбиране.

— Имаш ли нужда някой да те изтегли? — запита Станиоловия човек.

— Не, всичко е наред. Снеговалежът е така силен, че не знам дали ще я намеря отново.

Като свали найлоновите торбички, момчето се оказа съвсем нормално на вид, с мокра, тъмна и къдрава коса, беше мършаво и дънките му бяха прекалено големи. Хвърли поглед към бара и тръгна към мен.

— Имаш ли нещо против да седна тук? — запита тихо. Кимна леко по посока на Станиоловия човек. Също като мен, и той не искаше да седне там.

— Не — отговорих.

— Той е безвреден — каза момчето все така тихо. — Но може да говори много. Веднъж прекарах с него половин час. Наистина обича порцеланови чаши. Може дълго да говори за тях.

— Винаги ли се облича в станиол?

— Не мисля, че бих го познал, ако не е. Аз съм Стюарт, между другото.

— Аз съм… Джули.

— Как стигна дотук? — запита той.

— С влак — казах и посочих към мрака и снега. — Заседнахме.

— За къде пътуваше? — запита той.

— За Флорида. Да се видя с баба и дядо. Родителите ми са в затвора.

Реших, че си струва просто да опитам да спомена за това в разговора. Той реагира така, както наполовина очаквах. Засмя се.

— Излизаш ли с някого? — запита.

— Имам приятел — отвърнах.

Обикновено не съм толкова глупава, уверявам ви. Мислех за Ноа. Както и за идиотското съобщение, което му бях оставила.

Ъгълчетата на устата на Стюарт се сбърчиха, сякаш се опитваше да потисне смеха си. Забарабани ритмично с пръсти по масата и се усмихна, стараейки се да разпръсне неловкостта. Трябваше да приема възможността за измъкване, която ми предоставяше, не можех просто така да я подмина. Опитах се да поправя нещата.

— Единствената причина да кажа това… — подех аз, виждайки предопределената пътека, по която разговорът щеше да поеме, и се впуснах бързо по нея — … е защото се предполага, че трябва да му се обадя. Но нямам обхват.

Да. Откраднах историята на Джеб. За нещастие, не бях взела под внимание факта, че телефонът ми е пред мен и гордо показва пълните догоре чертички. Стюарт погледна първо него, после мен, но не отвърна нищо.

Сега наистина трябваше да докажа нещо. Не можех да оставя нещата така, трябваше да му покажа колко съм нормална.

— Нямах — казах. — Досега.

— Вероятно заради времето — отвърна доброжелателно той.

— Вероятно. Ще опитам сега, наистина бързо.

— Бави се колкото искаш — каза той.

Което бе любезно от негова страна. Седеше с мен само за да избегне дълъг разговор за порцелановите чаши със Станиоловия човек. Не бяхме отговорни за времето на другия. Стюарт вероятно се радваше, че съм прекъснала разговора. Стана и съблече палтото си, а аз се обадих по телефона. Отдолу той носеше униформа на „Таргет“[2] и още найлонови торбички, които изпадаха от гънките на палтото му, наброявайки около дузина. Съвсем спокоен, той просто ги събра.

Свързах се отново с гласовата поща на Ноа и се опитах да скрия разочарованието си, като наклоних глава и погледнах през прозореца. Не исках да оставя прочувственото си второ съобщение пред Стюарт, затова просто затворих.

Той сви рамене като че ли искаше да каже: „Нищо?“ и се отпусна на мястото си.

— Трябва да са заети с празненството със студения бюфет — казах.

— Студен бюфет?

— Семейството на Ноа има допирателна с шведите, затова организират удивителен студен бюфет в навечерието на Коледа.

Видях как той повдигна вежди, когато казах „допирателна“. Използвам тази дума много. Тя е една от любимите на Ноа. Заимствах я от него. Искаше ми се да запомня, че не трябва да я използвам пред други хора, защото тя е нашата дума. Също така, ако искаш да убедиш непознат, че не ти хлопа дъската, най-добрият начин не е да подхвърляш фрази като „допирателна с шведите“.

— Всички обичат студените бюфети — рече той великодушно.

Време беше за смяна на темата.

— „Таргет“ — казах и посочих ризата му. Само че произнесох думата като „Таргей“ с френски акцент, което наистина не е много забавно.

— Абсолютно — каза той. — Сега разбираш защо трябваше да рискувам живота си, захващайки се на работа. Когато работата ти е така важна като моята, трябва да поемаш някои рискове; в противен случай обществото не функционира. Онзи май наистина иска да се обади.

Стюарт посочи през прозореца и аз се обърнах. Джеб беше при телефонната будка, която бе заобиколена от около трийсет сантиметра сняг. Опитваше се да отвори вратата.

— Бедният Джеб — казах. — Трябва да му заема телефона си… сега, когато имам обхват.

— Това Джеб ли е? Права си… Чакай… откъде познаваш Джеб?

— Беше във влака. Каза, че пътува за Грейстаун. Предполагам, че се кани да извърви пеш останалата част от пътя или нещо такова.

— Изглежда, че наистина, наистина иска да се обади — отвърна Стюарт и дръпна встрани хлъзгавата захарна пръчица на прозореца, за да погледне по-добре. — Защо просто не използва телефона си?

— Телефонът му се счупи, когато се блъснахме.

— Блъснали сте се? — повтори Стюарт. — Влакът… се е блъснал?

— Само в снега.

Стюарт се канеше да продължи темата със сблъсъка на влака, когато вратата се отвори и те влязоха. Всичките четиринайсет, като викаха, пищяха и внесоха снежинки със себе си.

— О, мили боже! — възкликнах.

[1] Художествена книга, която се състои от комикси. Терминът е често използван при всякакъв вид обемни творби, представляващи разказ, при който се използва картинна последователност като средство за предаване на информацията. — Б.пр. ↑

[2] Американска корпорация, основана през 1902 г. Собственик е на магазини за търговия на дребно. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Няма лоша ситуация, която четиринайсет прекалено жизнени и шумни мажоретки да не могат да влошат.

Бяха необходими около три минути за превръщането на скромния ресторант в новите офиси на адвокатската фирма „Амбър, Амбър, Амбър и Мадисън“. Те разположиха лагера си в няколкото сепарета в срещуположния ъгъл. Някои от тях ме удостоиха с „О, добре, още си жива!“ и ми кимнаха с глава, но повечето не се интересуваха от никого другиго.

Това обаче не означаваше, че никой не се интересуваше от тях.

Дон-Кун се преобрази. В мига, в който те пристигнаха, той изчезна за секунда. Чухме приглушени възторжени крясъци, долетели някъде отзад, от кухнята на „Уофъл Хаус“, сетне той отново се появи, а лицето му излъчваше сияние, свързвано обикновено с Богоявление. Докато го гледах, се усетих уморена. Зад него имаше още две момчета, приличащи на изпаднали в благоговение последователи, вървящи непосредствено след него.

— От какво имате нужда, дами? — извика щастливо Дон-Кун.

— Можем ли да упражняваме тук стойка на ръце? — запита Амбър номер едно. Предположих, че китката й е по-добре. Здрави бяха те, тези мажоретки. Здрави и луди. Кой излиза навън в подобна буря, за да упражнява стойка на ръце в „Уофъл Хаус“ Аз дойдох тук само за да избягам от тях.

— Дами — каза той, — можете да правите каквото пожелаете.

Отговорът се хареса на Амбър номер едно.

— Можеш ли… може би… да почистиш пода? Само това място ето тук? За да не полепнат разни неща по ръцете ни? И да стоиш наблизо, в случай че имаме нужда от помощ?

Той едва не си счупи глезените, докато се опитваше да стигне до килера, където беше парцалът за миене на пода.

Стюарт наблюдаваше безмълвно всичко това. Лицето му не сияеше като това на Дон-Кун и приятелите му, но мажоретките очевидно бяха привлекли вниманието му. Той наклони глава на една страна, сякаш се опитваше да реши наистина трудна математическа задача.

— Нещата тук се отклониха от обичайното — каза.

— Да — отвърнах. — Така е. Има ли някое друго място? „Старбъкс“ или нещо подобно?

Той едва ли не се сепна, като споменах „Старбъкс“. Предположих, че е от хората, които не обичат големите вериги, което ми се стори странно, тъй като работеше в „Таргет“.

— Затворено е — каза той. — Всичко е затворено. „Херцогът и херцогинята“ може да е още отворен, но това е само магазин за хранителни стоки. Навечерието на Коледа е, а и при тази буря…

Стюарт трябва да бе усетил отчаянието ми от начина, по който леко удрях чело в масата.

— Ще се върна у дома — каза, плъзна ръка през масата и я подложи като възглавница под главата ми, за да не се нараня. — Защо не дойдеш с мен? Поне няма да си на снега. Майка ми никога няма да ми прости, ако не те поканя, след като имаш нужда да се подслониш някъде.

Замислих се над предложението му. Студеният мъртъв влак бе от другата страна на шосето. Бях в „Уофъл Хаус“ с четиринайсет мажоретки и облечен в станиол мъж. Родителите ми бяха в затвора на стотици километри оттук. И ни бе връхлетяла най-силната буря от петдесет години насам. Да, имах нужда от подслон.

Но ми бе трудно да не обръщам внимание на мисълта „Непознат! Опасност!“, която ми минаваше през главата… макар непознатият да бе този, който поемаше риска. Защото аз приличах на луда. Ако бях на негово място, нямаше да заведа непознатото момиче в дома си.

— Ето — каза той. — Малко доказателство за самоличност. Това е официалната ми служебна карта от „Таргет“. Не вземат всекиго на работа там. А ето и шофьорската ми книжка… Не обръщай внимание на подстрижката ми, моля те… Име, адрес, номер на социалната осигуровка, всичко е тук.

Извади документите от портмонето си, за да довърши шегата. Забелязах негова снимка с момиче, очевидно от бал в гимназията. Това ми даде кураж. Той бе нормално момче с приятелка. Дори имаше фамилия — Уайнтраб.

— Далеч ли е? — запитах.

— По-малко от километър в тази посока — отговори той и посочи към, както ми се стори, нищото — безформени бели буци, които можеха да бъдат къщи, дървета или Годзила в естествена големина.

— По-малко от километър?

— Е, толкова, но по прекия път. По заобиколния е по-малко от два километра. Можеше да продължа към къщи, но тук бе отворено и влязох да се постопля.

— Сигурен ли си, че семейството ти няма да има нищо против?

— Майка ми буквално ще ме пребие с маркуча, ако не предложа помощ на някого в навечерието на Коледа.

Дон-Кун прескочи бара с помощта на парцала с дългата дръжка, като едва не се наби на него. Започна да чисти пода около краката на Амбър номер едно. Отвън Джеб беше влязъл в телефонната будка. Беше дълбоко потънал в собствената си драма. Бях сама.

— Добре — казах. — Ще дойда.

Не мисля, че някой, освен Станиоловия човек забеляза, че станахме и тръгнахме. Той бе обърнал гръб на мажоретките в пълна незаинтересованост и ни отдаде чест, докато вървяхме към вратата.

— Ще имаш нужда от шапка — каза Стюарт, щом се озовахме в леденостудения вестибюл.

— Нямам шапка. Пътувах за Флорида.

— Аз също нямам шапка. Но имам това…

Вдигна найлоновите торбички, сложи една на главата си и я зави и подпъхна така, че тя заприлича на спретнат, но странен на вид и издут на върха тюрбан. Струваше ми се, че Амбър, Амбър и Амбър щяха да откажат да носят найлонова торбичка на главата си… и ми се прииска да отбележа, че аз не съм такава. Обвих я смело около главата си.

— Трябва да сложиш торбички и на ръцете си — каза той и ми подаде още няколко. — Но не знам какво да направим за краката ти. Трябва да са премръзнали.

Бяха, но по някаква причина не исках той да си помисли, че не мога да се справя с това.

— Не са — излъгах. — Чорапогащите са наистина дебели. А ботушите… са солидни. Но ще ги взема за ръцете си.

Той повдигна вежда.

— Сигурна ли си?

— Да. — Нямах представа защо го казвам. Просто ми се струваше, че ще призная някаква своя слабост, ако изрека истината.

Заради вятъра и насъбралия се сняг Стюарт трябваше да бутне здравата вратата, за да я отвори напълно. Не знаех, че снегът може да пада като порой. Бях виждала кратки превалявания и дори силен снеговалеж, след който оставаше между трийсет и шейсетсантиметрова снежна покривка, но сега снежинките бяха с размерите на монета от двайсет и пет цента, падаха нагъсто и тежки. Само за секунди бях намокрена до кости. Поколебах се в подножието на стъпалата и Стюарт се обърна назад, за да провери как съм.

— Сигурна ли си? — запита отново.

Знаех, че точно в този момент или трябва да се върна, или да измина целия път до дома му.

Хвърлих бърз поглед назад и видях трите момичета на име Мадисън да правят пирамида насред ресторанта.

— Да — казах. — Да вървим.

Пета глава

Поехме по малка задна уличка и започнахме да се отдалечаваме от „Уофъл Хаус“, като се водехме само от предупредителните светлини, които премигваха всяка втора секунда и образуваха пулсираща жълта пътека в мрака. Вървяхме по средата на улицата… отново в същия постапокалиптичен стил. Мълчанието се проточи поне петнайсет минути. Говоренето изискваше енергия, от която имахме нужда, за да вървим, а и отварянето на устата означаваше, че вътре ще нахлуе студен въздух.

Всяка стъпка бе малко изпитание. Снегът бе така дълбок и лепкав, че бе необходима доста сила, за да повдигна крак. Краката ми, разбира се, бяха замръзнали до онази точка, след която отново ги чувствах топли. Найлоновите торбички на главата и ръцете ми имаха ефект. След като установихме темпото, Стюарт подхвана разговор.

— Къде всъщност е семейството ти?

— В затвора.

— Да. Каза го и докато бяхме вътре. Но когато казах… всъщност…

— В затвора са — казах за трети път.

Опитах се да го изрека така, че да разбере. Той схвана достатъчно, за да не зададе въпроса отново, но му бе необходим миг, за да приеме отговора ми.

— За какво? — запита накрая.

— Ъ-ъ, участвали са в… размирици.

— Какво? Протестирали са срещу нещо?

— Не, купували са нещо — отговорих. — Размириците са станали в магазин.

Той се закова намясто.

— Не ми казвай, че са участвали в размириците в салона на „Флоби“ в Шарлот.

— Точно така — казах.

— О, мили боже! Родителите ти са част от „петимата Флоби“!

— „Петимата Флоби“? — повторих едва чуто.

— „Петимата Флоби“ беше основната тема на деня на работното ми място. Мисля, че всеки клиент я повдигаше отново и отново. Цял ден предаваха размириците по новините…

Новините? Цял ден? О, добре. Добре, добре, добре. Известни родители — точно това, за което всяко момиче мечтае.

— Всички обожават „петимата Флоби“ — каза той. — Е, поне много хора. Или поне мислят, че е забавно.

Но после трябва да бе разбрал, че на мен никак не ми бе забавно и че поради тази причина се скитам в непознат град в навечерието на Коледа с торбичка на главата.

— Това те прави страхотна — каза и направи няколко големи, пружиниращи крачки, за да ме изпревари.

— Си Ен Ен със сигурност ще те интервюират. Дъщеря на Флоби! Но не се тревожи. Аз ще ги държа настрана!

Направи истинско представление, преструвайки се, че задържа репортери и удря фотографи, което си бе сложна хореография. Развесели ме малко. И аз започнах да играя ролята си, да закривам лицето си с ръце, сякаш в очите ми бляскат светкавици. Играхме тази игра известно време. Беше добро отвличане на вниманието от реалността.

— Смешно е — казах накрая, след като едва не паднах, докато се опитвах да избегна въображаем папарак. — Родителите ми са в затвора. Заради селото Санта.

— По-добре, отколкото за търговия с наркотици — каза той и отново закрачи до мен. — Нали? Така трябва да е.

— Винаги ли си така весел?

— Винаги. Това е изискване за работата в „Таргет“. Аз съм като капитан Усмивка[1].

— Приятелката ти сигурно обожава това!

Казах го само за да изглеждам умна и наблюдателна и очаквах той да каже: „Откъде знаеш, че аз…?“. А аз щях да отвърна: „Видях снимката в портмонето ти“. Той щеше да ме помисли за истински Шерлок Холмс и нямаше да изглеждам така ненормална, както когато се срещнахме в „Уофъл Хаус“. (Понякога човек трябва да почака малко за този вид удовлетворение, но пак си заслужава.)

Вместо това той само обърна рязко глава към мен, премигна и закрачи изключително решително по пътя. Игривостта му си бе отишла, бе станал изцяло делови.

— Не е много далеч. Но на това място трябва да решим. От тук нататък можем да продължим по два пътя. По този, по който ще вървим вероятно още четирийсет и пет минути с тази скорост. Или по прекия.

— По прекия — отговорих веднага. — Очевидно.

— Той наистина е много по-къс, защото този заобикаля, а прекият върви направо. Определено щях да поема по него, ако бях сам, както си и беше допреди половин час…

— По прекия — казах отново.

Застанала там в бурята, докато снегът и вятърът брулеха кожата на лицето ми, а главата и ръцете ми бяха обвити в найлонови торбички, почувствах, че наистина нямам нужда от още информация. Какъвто и да беше този пряк път, не можеше да е много по-лош от този, по който вече вървяхме. И щом Стюарт бе планирал да поеме по него преди, нямаше причина да не го направи и сега… с мен.

— Добре — отвърна Стюарт. — Прекият път ще ни отведе зад тези къщи. Моята е зад тях, на около двеста метра. Мисля. Нещо такова.

Отклонихме се от премигващата жълта пътека и поехме по потъналия в сенки път между къщите. Извадих телефона от джоба си, за да го проверя, докато вървим. Нямаше обаждане от Ноа. Опитах се да го направя крадешком, но Стюарт ме видя.

— Няма обаждане? — запита.

— Още не. Трябва все още да е зает.

— Той знае ли за родителите ти?

— Знае — казах. — Казвам му всичко.

— А това важи ли и за двамата? — запита той.

— Какво дали важи и за двамата?

— Каза, че му казваш всичко — отговори той. — Не каза, ние си казваме всичко един на друг.

Що за въпрос бе това?

— Разбира се — побързах да отговоря.

— Какъв е той, освен че има допирателна с шведите?

— Умен е — казах. — Но не е противно умен, не е като онези, които винаги трябва да ти кажат какъв е средният им успех, да ти намекнат какъв е резултатът от приемния им изпит или други такива. Той е естествено умен. Не учи усилено за оценките, които получава, и не се интересува чак толкова много от тях. Но оценките му са добри. Наистина добри. Играе футбол. Участва в олимпиади по математика. Наистина е популярен.

Да, наистина казах това. Да, прозвуча като някаква реклама. Да, Стюарт отново доби онова самодоволно изражение, което сякаш казваше: Опитвам се да не ти се смея. Но как се предполагаше, че трябва да отговоря на подобен въпрос? Всички, които познавах, познаваха Ноа. Знаеха какъв е, какво представлява. Обикновено не ми се налагаше да обяснявам.

— Добро обобщение — каза той, обаче не звучеше особено впечатлен. — Но какъв е той?

О, господи, този разговор щеше да продължи.

— Той е… какъвто казах.

— Имам предвид като личност. Да не би тайно да пише поезия или нещо такова? Танцува ли из стаята си, когато мисли, че никой не го гледа? Забавен ли е като теб? Каква е същността му?

С тези приказки за същността Стюарт сигурно се опитваше да изтръгне от мен желания от него отговор. Макар че имаше нещо във въпроса му дали Ноа е забавен като мен. Беше някак мило. И отговорът бе „Не“. Ноа бе много неща, но не и забавен. Обикновено изглеждаше относително развеселен от моите думи, но както може би сте забелязали, понякога не мога да млъкна. В тези случаи той изглеждаше просто уморен.

— Сериозен — казах. — По същността си е сериозен.

— В добрия смисъл?

— Щях ли иначе да излизам с него? Още много ли остава?

Този път Стюарт разбра и млъкна. Вървяхме в мълчание и излязохме в открито пространство, където имаше само няколко дървета. Виждах още къщи в далечината, някъде на върха на склона. Различавах далечния проблясък на коледните лампички. Снегът падаше така нагъсто, че всичко бе едно размазано петно. Щеше да бъде красиво, ако студът не щипеше така силно. Осъзнах, че ръцете ми са толкова премръзнали, че ги чувствам почти горещи. Краката ми нямаше да издържат още дълго.

Стюарт протегна ръка и ме спря.

— Добре — каза. — Трябва да обясня нещо. Ще преминем през малко поточе. Замръзнало е. По-рано видях хора да се плъзгат по него.

— Колко е дълбоко?

— Не е чак толкова дълбоко. Може би метър и половина.

— Къде е?

— Някъде точно пред нас — отговори той.

Огледах празния хоризонт. Някъде там долу имаше вода, скрита под снега.

— Можем да се върнем — каза той.

— Щеше да минеш оттук, независимо от всичко? — запитах.

— Да, но не се налага да ми доказваш каквото и да е.

— Всичко е наред — казах, като се опитах да се покажа по-сигурна, отколкото се чувствах. — И, значи, просто ще продължим да вървим?

— Такъв е планът.

Това и направихме. Разбрахме кога сме стъпили върху замръзналото поточе, защото снегът вече не беше така дълбок, и започнахме леко да се плъзгаме, вместо да усещаме под краката си дебелия хрускащ сняг. Точно тогава Стюарт реши да заговори отново.

— Онези момчета в „Уофъл Хаус“ са такива късметлии. Ще прекарат най-хубавата нощ в живота си — каза.

В тона му имаше нещо, което звучете като предизвикателство, като че ли искаше да захапя въдицата. Което означаваше, че не би трябвало да я захапя. Но я захапах, разбира се.

— Господи! — отвърнах. — Защо всички момчета казват това толкова лесно?

— Кое? — запита той и ми хвърли кос поглед, като едновременно с това се подхлъзна.

— Че са късметлии.

— Защото… са като в капан в „Уофъл Хаус“ с дузина мажоретки?

— И откъде идва тази арогантна фантазия? — запитах може би малко по-остро, отколкото възнамерявах. — Момчетата наистина ли вярват, че ако са единствените мъже наоколо, момичетата неочаквано ще им се нахвърлят? Като че ли търсим самотните оцелели и ги награждаваме с групов секс?

— Не става ли точно така? — запита той.

Дори не удостоих забележката му с отговор.

— Но какво не е наред с мажоретките? — обърна се към мене той, изглеждайки много доволен, че е предизвикал такова повишаване на тона от моя страна. — Не казвам, че харесвам само мажоретки. Просто нямам предразсъдъци относно тях.

— Не става въпрос за предразсъдъци — казах твърдо.

— Така ли? А за какво тогава?

— За представата за мажоретките — казах. — Момичетата до страничните линии, облечени в къси поли, които казват на момчетата, че са страхотни. И са избирани заради външния си вид.

— Не знам — рече той подигравателно. — Съдиш група хора, които не познаваш, правиш предположения, говориш за външния им вид… изглежда като предразсъдъци, но…

— Не страдам от предразсъдъци! — изстрелях в отговор, неспособна да сдържа реакцията си. В онзи момент ни обгръщаше такъв мрак. Над нас бе мъгливото, оловносиво розовеещо небе. Наоколо се виждаха само очертанията на тънките голи дървета, подобни на избуяващи от земята слаби ръце. Безкрайната бяла земя под нас, вихрещите се снежинки, самотният вой на вятъра и сенките на къщите.

— Виж — каза Стюарт, кой явно не желаеше да се откаже от тази дразнеща игра. — Откъде знаеш, че в свободното си време не помагат на „Червения кръст“ или нещо подобно? Може би спасяват котенца или разнасят храна, или…

— Защото не е така — казах и пристъпих пред него. Подхлъзнах се, но се изправих. — През свободното си време ходят на процедури с кола маска.

— Не можеш да си сигурна — извика той зад мен.

— Нямаше да ми се наложи да обяснявам това на Ноа — казах. — Той просто щеше да разбере.

— Знаеш ли — продължи Стюарт спокойно, — колкото и забележителен да е Ноа според теб, точно в този момент аз не съм толкова впечатлен от него.

Това ми бе достатъчно. Обърнах се и закрачих решително в посоката, от която бяхме дошли.

— Къде отиваш? — запита той. — О, хайде…

Опита се да го каже така, като че ли това не бе кой знае какво, но на мен просто ми бе дошло до гуша. Стъпвах тежко, за да успея да запазя равновесие.

— Пътят обратно е дълъг! — каза той и забърза, за да ме настигне. — Недей. Сериозно.

— Съжалявам — отвърнах, сякаш не ме интересуваше особено. — Просто мисля, че ще е по-добре, ако…

Чу се шум. Нов шум, долетял изпод воя на вятъра, скърцането и изместването на леда и снега. Шум, подобен на счупване, прозвучал като пукането на подпален дънер, което бе неприятна ирония. И двамата спряхме намясто. Стюарт ми хвърли разтревожен поглед.

— Не мърд…

А после земята под нас просто се продъни.

[1] Главен герой в екшън видеоигра. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Може би никога не сте падали в замръзнал поток.

Ето какво става.

1. Студено е. Толкова студено, че Отделът по определяне и регулиране на температурата в мозъка ви отчита данните и казва: „Не мога да се справя с това. Изчезвам оттук!“. Слага знака: НА ОБЯД СЪМ и предава цялата отговорност на…

2. Отдела на болката и произтичащите от нея процеси, който не разбира целия този бомбастичен жаргон на Отдела по температурата. „Това не е наша работа“, казва той. И просто започва да натиска напосоки разни бутони, а вие се изпълвате със странни и неприятни усещания, след което се обажда на…

3. Кабинета на объркването и паниката, където винаги има някого, който скача да сграбчи слушалката в мига, в който телефонът иззвъни. Този кабинет поне е готов да предприеме някакви действия. В Кабинета по объркването и паниката обожават да натискат бутони.

И така, за части от секундата двамата със Стюарт не можехме да направим нищо заради бюрократичния хаос, който цареше в главите ни. Когато се съвзехме малко, успях да разгледам критично положението, в което се намирахме. Добрата новина беше, че водата стигаше до гърдите ни. Е, поне при мен бе така. Водата стигаше точно до гърдите ми. А при Стюарт стигаше до средата на корема. Лошата новина беше, че бяхме в дупка в леда, а е трудно да излезеш от дупка, когато си парализиран от студа. И двамата се опитахме да се покатерим върху леда, но той се чупеше всеки път, когато окажехме натиск върху него.

Като несъзнателна реакция, всеки от нас сграбчи другия.

— Добре — каза Стюарт и потрепери неудържимо. — С-студено е. И положението никак не е добро.

— Да? Така ли? — изпищях. Само дето в дробовете ми нямаше достатъчно въздух, за да изпищя, така че думите прозвучаха като неспокойно тихо изсъскване.

— Т-трябва… д-да… го счупим.

Идеята бе хрумнала и на мен, но се почувствах окуражена, като я чух изречена на глас. И двамата започнахме да удряме леда с вкочанените си ръце, докато не стигнахме до дебелата кора. Водата бе малко по-плитка, но не достатъчно.

— Ще те повдигна — каза Стюарт. — Стъпи на ръцете ми.

Опитах се, но не можах да помръдна крак веднага. Крайниците ми бяха така премръзнали, че вече не ми се подчиняваха. Щом веднъж ги накарах да ми се подчиняват, ръцете на Стюарт се оказаха прекалено измръзнали, за да ми послужат за опора. Трябваше да опитаме няколко пъти, но накрая стъпих върху тях.

Разбира се, щом веднъж се изправих, направих важното откритие, че ледът е хлъзгав и следователно… е много трудно да се хванеш за него, особено когато ръцете ти са покрити с мокри найлонови торбички. Обърнах се назад и издърпах от водата Стюарт, който се просна на леда.

Бяхме вън от водата. А навън, странно защо, но бе по-зле, отколкото в нея.

— Не… е… толкова… далеч — каза той. Беше ми трудно да го разбера. Дробовете ми се чувстваха така, сякаш потръпваха. Той ме сграбчи за ръката и ме задърпа към една къща на върха на възвишението. Ако не ме дърпаше, никога не бих могла да се изкача по хълма.

Никога не съм била по-щастлива да видя къща. Цялата бе обвита от ореол, слаб зеленикав блясък, осеян с малки червени точици. Задната врата бе отключена и ние пристъпихме в рая. Тази не бе най-удивителната къща, в която бях влизала — беше просто къща, топла и приятно ухаеща на печена пуйка, сладки и коледно дърво.

Стюарт не спря да ме тегли, докато не стигнахме до врата, която, както се оказа, водеше към баня със стъклена душкабина.

— Ето — каза той и ме побутна напред. — Душ. Веднага. Топла вода.

Вратата се затвори и го чух да се отдалечава. Веднага се съблякох и се препънах, протягайки ръка към дръжката на душа. Дрехите ми бяха плашещо тежки, напоени с вода, сняг и кал.

Останах дълго под душа, подпряна на стената, а малката кабина се изпълни с пара. Водата промени температурата си веднъж или два пъти, вероятно защото Стюарт също вземаше душ някъде другаде в къщата.

Спрях водата само защото стана студена. Като излязох в гъстата пара, видях, че дрехите ми ги няма. Някой ги бе взел от банята, без да забележа. На тяхно място имаше две големи хавлии, клин, суитшърт, чорапи и пантофи. Дрехите, с изключение на чорапите и пантофите, бяха за момче. Чорапите бяха дебели и розови, а пантофите бели, пухкави, с формата на къси ботушки и много износени.

Грабнах най-близкото до мен, което се оказа суитшърта, и го притиснах към голото си тяло, макар че очевидно бях сама в банята. Някой беше влизал. Някой се бе прокраднал, беше взел дрехите ми и на тяхно място бе оставил нови и сухи. Стюарт ли бе идвал, докато вземах душ? Беше ли ме видял в естественото ми състояние? А давах ли и пет пари за това в този момент?

Облякох се бързо, като надянах всичко, което бе оставено за мен. Открехнах вратата и надникнах навън. Кухнята изглеждаше празна. Отворих вратата по-широко и изведнъж от нищото се появи жена. Беше на възрастта на мама, с къдрава руса коса, която изглеждаше изгорена от домашно боядисване. Беше облечена в суитшърт, на който имаше щампа на две прегърнати коали с шапки на Дядо Коледа. Единственото, което ме интересуваше обаче, бе фактът, че държеше димяща чаша.

— Бедното създание! — каза тя. Говореше наистина високо, като онези хора, които можеш да чуеш през цял паркинг. — Стюарт е горе. Аз съм майка му.

Приех чашата. Можеше да е чаша с гореща отрова и пак щях да я изпия.

— Бедното създание — изрече тя отново. — Не се тревожи. Ще те стоплим. Съжалявам, че не намерих нещо, което да ти е по мярка. Тези дрехи са на Стюарт и бяха единствените чисти, които успях да открия в пералното помещение. Сложих твоите в пералната машина, а обувките и палтото ти се сушат върху радиатора. Ако имаш нужда да се обадиш на някого, направи го. Не се тревожи дори обаждането да е до далечно място.

Това бе запознанството ми с майката на Стюарт („Наричай ме Деби“). Познавах я само от двайсет секунди, а тя вече бе видяла бельото ми и ми бе предложила дрехите на сина си. Веднага ме настани до кухненската маса и започна да вади от хладилника покрити с фолио чинии.

— Вечеряхме, докато Стюарт беше на работа, но приготвих много храна! Много! Хапни!

Имаше много храна: пуйка и картофено пюре, сос, пълнеж, дреболии. Тя извади всичко от хладилника и настоя да напълни чинията ми догоре, а отстрани остави чаша гореща пилешка супа топчета. Вече бях гладна — може би никога в живота си не съм била по-гладна.

Стюарт застана на прага. Подобно на мен, и той бе облечен с топли дрехи. Носеше долнище на фланелена пижама и поразтеглен плетен пуловер. Не знам… може би беше заради чувството за благодарност, заради щастието, че съм жива, заради отсъствието на найлонова торбичка на главата ми… но той ми се стори красив. И предишното ми раздразнение се стопи.

— Ще настаниш ли Джули за през нощта? — запита майка му. — Не забравяй да изключиш коледното дръвче, за да не я държи будна.

— Съжалявам… — казах. Едва тогава осъзнах, че съм нахлула в живота им по Коледа.

— Не се извинявай! Радвам се, че прояви здравия разум да дойдеш тук! Ще се погрижим за теб. Увери се, че тя има достатъчно одеяла, Стюарт.

— Ще има одеяла — потвърди той.

— Тя има нужда от едно още сега. Погледни. Премръзнала е. Ти също. Седни тук.

Майка му отиде забързано в дневната. Стюарт повдигна вежди така, сякаш искаше да каже: Това може да продължи известно време. Тя се върна с две меки вълнени одеяла. Аз бях завита с тъмносиньо. Тя ме уви в него подобно на бебе, и то толкова здраво, че ми бе трудно да помръдна ръцете си.

— Имаш нужда от още горещ шоколад — каза тя. — Или чай? Имаме всички видове.

— Разбрах, мамо — каза Стюарт.

— Още супа? Изяж си супата. Домашно приготвена е, а пилешката супа е като естествен пеницилин. След измръзването, на което и двамата сте…

— Разбрах, мамо.

Деби взе наполовина празната ми чаша със супа, напълни я догоре и я постави в микровълновата фурна.

— Погрижи се тя да узнае къде е всичко, Стюарт. Ако поискаш нещо през нощта, просто го вземи. Чувствай се като у дома си. Сега си една от нас, Джули.

Оцених отношението й, но си помислих, че това бе странен начин да го изразиш.

Седма глава

След като Деби излезе, двамата със Стюарт прекарахме няколко спокойни минути, докато се хранехме доволно и ненаситно. Само дето имах чувството, че тя не е напуснала стаята — не я чух да се отдалечава. Мисля, че Стюарт се чувстваше по същия начин, тъй като непрекъснато се обръщаше.

— Супата наистина е удивителна — казах, защото мислех, че е добре забележката ми да бъде чута. — Никога не съм яла такава. Заради топчетата е…

— Вероятно не си еврейка, затова — отвърна той, стана и затвори сгъваемата врата на кухнята. — Това са топчета мацо[1].

— Ти си евреин?

Стюарт вдигна пръст, с което показа, че трябва да почакам. Почука на вратата и се чуха проскърцващите дъски и припрените стъпки на някого, който сякаш бързаше да изкачи тихо стъпалата.

— Съжалявам — каза той. — Мислех, че имаме компания. Трябва да са били мишки. Да, майка ми е еврейка, така че всъщност и аз съм евреин. Обаче тя обожава Коледата. Смятам, че го прави, за да усети духа на празника. Но малко се престарава.

Кухнята бе изцяло преобразена за празника. Хавлиите за ръце, капакът на тостера, магнитите на хладилника, завесите, покривката, украсата в средата на трапезата… колкото повече ги гледах, толкова по-коледно ставаше настроението ми.

— Забеляза ли фалшивия електрически имел на влизане? — запита Стюарт. — При това положение къщата ни никога няма да бъде на корицата на „Садърн Джу“.

— И защо…

Той сви рамене.

— Защото така правят хората — каза, взе си още едно парче пуйка, нагъна го и го пъхна в устата си. — Особено тук, където няма процъфтяващо еврейско общество. В класа по иврит сме само аз и едно момиче.

— Приятелката ти?

Нещо премина през лицето му, челото му се сбърчи, устата му трепна и аз заподозрях, че отново е потиснал смеха си.

— Това, че сме само двама, не означава, че трябва да сме двойка — отвърна. — Не е като някой да е казал: „Добре, хайде сега, вие двамата евреи! Танцувайте!“. Не, тя не ми е приятелка.

— Съжалявам — побързах да кажа. Споменавах приятелката му за втори път, опитвах се да демонстрирам колко съм наблюдателна, а той отново отклони темата. Това беше. Повече нямаше да я спомена. Той очевидно не искаше да говори за нея. Което бе малко странно… приличаше на онзи тип хора, които с радост щяха да бъбрят за приятелката си в продължение на около седем часа. Просто излъчваше това.

— Всичко е наред. — Протегна ръка за още пуешко месо и като че ли вече бе забравил колко глупава мога да бъда понякога. — Склонен съм да мисля, че на хората им харесва да сме наоколо. Като че ли добавяме нещо към квартала. Имаме игрище, добре работеща организация за преработка на вторични суровини и две еврейски семейства.

— Но не е ли странно? — запитах и взех солницата във формата на снежен човек. — Всичките тези коледни украшения?

— Може би. Но това е просто голям празник, нали знаеш? Всичко ми се струва така престорено, че чак изглежда наред. Мама просто обожава да празнува каквото и да е, наистина. Роднините ни на други места мислят за странно това, че имаме коледно дръвче, но коледните дръвчета са нещо хубаво. Не е като да са свързани с религията.

— Вярно е — казах. — А какво мисли баща ти?

— Нямам представа. Той не живее тук.

Стюарт не изглеждаше особено обезпокоен от този факт. Отново забарабани ритмично по масата, за да сложи край на темата, и се изправи.

— Ще ти донеса необходимите неща за през нощта — каза. — Ей сега идвам.

Станах, за да разгледам наоколо. Имаше две коледни дръвчета: малко до широкия прозорец и голямо — високо два метра и половина — в ъгъла. То беше приведено под тежестта на всичките направени на ръка украшения, множеството празнични лампички и десетте, трябва да са били толкова, кутии със сребристи гирлянди.

В дневната имаше пиано, което бе засипано с разтворени нотни листове, на някои от които бяха нанесени бележки с химикалка. Не свиря на никакъв инструмент, затова музиката, каквато и да е, ми се струва нещо много сложно — а това тук изглеждаше дори още по-сложно от нормалното. Някой тук знаеше съвсем точно какво прави. Пианото не беше „просто мебел“.

Но погледът ми бе привлечен от онова, което бе поставено върху пианото. То беше много по-малко и много по-просто в техническо отношение от нашето, но пак беше село Флоби Санта, обточено с гирлянди от триъгълни знаменца.

— Трябва да знаеш какво е това — каза Стюарт и слезе по стълбите с огромен товар одеяла и възглавници, които остави на дивана.

Знаех, разбира се. Те имаха пет неща — кафенето „Веселата дружина“, магазина за желатиновите бонбони, магазина за коледните наденички, елфитерията и сладкарницата за сладолед.

— Предполагам, че вие имате повече части от нас — каза той.

— Имаме петдесет и шест.

Той подсвирна одобрително и протегна ръка, за да включи захранването. За разлика от нас те нямаха система, която да включи всички части едновременно. Трябваше да завърти реостата на всяка поотделно, за да може тя да оживее.

— Майка ми мисли, че струват нещо — каза той. — Отнася се с тях сякаш са скъпоценни.

— Те всички мислят така — казах със съчувствие.

Огледах частите с окото на експерт. Обикновено не се хваля с това, но, по очевидни причини, знам много за селото Флоби Санта. С достатъчна компетентност можех да споря за стойността на всяка една негова част по време на който и да било търг.

— Е — казах и посочих кафенето „Веселата дружина“, — това поне струва нещо. Виждаш ли, направено е от тухли и има зелено около прозорците? Тази част е първо поколение. На втората година направиха первазите на прозорците черни.

Вдигнах внимателно частта и я огледах отдолу.

— Не е номерирана — казах, като огледах основата. — Но все пак… всяка част първо поколение, която е с отличителна разлика, е добра. А и спряха да произвеждат кафенето „Веселата дружина“ преди пет години, което повишава още малко цената му. Това тук струва около четиристотин долара, само че изглежда така, сякаш коминът ти е бил съборен и след това слепен отново.

— О, да. Сестра ми го направи.

— Имаш сестра?

— Рейчъл — каза Стюарт. — На пет е. Ще се запознаеш с нея. А това бе удивително.

— Не мисля, че правилната дума за това е удивително. Може би тъжно.

Той изключи всичките къщички.

— Кой свири на пианото? — запитах.

— Аз. Талант. Предполагам, че всички имаме по един.

Стюарт направи смешна гримаса, която ме разсмя.

— Не трябва да го пренебрегваш — казах. — Училищата обичат хората с музикална дарба.

Господи, звучах толкова… ами като някого от онези хора, които правят разни неща само защото мислят, че така колежите ще ги харесат. Бях шокирана, когато осъзнах, че цитирам Ноа. Никога преди не бях мислила за това като за толкова отвратително нещо.

— Съжалявам — казах. — Просто съм уморена.

Той махна с ръка, като че ли това не се нуждаеше от обяснение или извинение.

— Така говорят и майките — каза. — И съседите. Аз съм нещо като цирковата маймунка на квартала. За щастие, обичам да свиря, така че всичко е наред. И така… чаршафите и възглавниците са за теб и…

— Чувствам се добре — заявих. — Това е страхотно. Наистина е много мило от твоя страна, че ми позволяваш да остана.

— Както казах, не е проблем.

Той се обърна и тръгна, но спря по средата на стълбите.

— Хей — каза, — съжалявам, че се държах гадно по-рано, докато вървяхме. Просто…

— Докато вървяхме в бурята — казах. — Знам. Беше студено, бяхме в лошо настроение. Не се тревожи за това. Аз също съжалявам. И благодаря.

Изглеждаше така, сякаш се канеше да каже още нещо, но само кимна и отново се заизкачва по стълбите. Чух, че стигна горе, после слезе няколко стъпала. Надникна през перилата.

— Весела Коледа! — добави, преди да се скрие.

И тогава чувствата ме връхлетяха. Очите ми се напълниха със сълзи.

Липсваше ми семейството ми. Липсваше ми Ноа. Липсваше ми домът ми. Тези хора бяха направили всичко възможно, но не бяха семейството ми. Стюарт не беше приятелят ми. Дълго лежах на дивана и се въртях, заслушана в хъркането на кучето някъде горе (мисля, че беше кучето), и два часа изминаха, докато наблюдавах наистина силно тиктакащия часовник.

Просто не издържах повече.

Телефонът ми беше в джоба на палтото, затова започнах да търся дрехите си. Открих ги в пералното помещение. Палтото ми беше закачено над отдушника за отоплението. На телефона ми очевидно не се беше понравило пълното потапяне в студена вода. Екранът беше черен. Нищо чудно, че нямаше обаждане от Ноа.

Имаше телефон на кухненския плот. Прокраднах се тихо до него, свалих слушалката от вилката и набрах номера на Ноа. Телефонът иззвъня четири пъти, преди той да вдигне. Звучеше силно смутен. Гласът му бе уморен и дълбок.

— Аз съм — прошепнах.

— Ли? — каза той с дрезгав глас. — Колко е часът?

— Три сутринта — отговорих. — Ти така и не се обади.

Разнородни звуци на сумтене, докато събере мислите си.

— Извинявай. Беше доста оживено цяла нощ. Познаваш майка ми и знаеш какво е празненството със студения бюфет. Не можем ли да говорим утре? Ще ти се обадя веднага след като приключим с отварянето на подаръците.

Замълчах. Бях се борила с най-силната буря в годината — от много години насам, — бях паднала в замръзнал поток, родителите ми бяха в затвора… и въпреки това той не можеше да разговаря с мен?

Но… беше имал дълга нощ и ми се струваше, че ще си изгубя времето, ако настоявам да му разкажа историята си, когато е полузаспал. Хората не могат да ти окажат необходимото съчувствие, след като ги събудиш, а аз имах сто процента нужда от него.

— Разбира се — отвърнах. — Утре.

И отново се скрих в пещерата си от одеяла и възглавници. Те излъчваха силна, непозната миризма. Не точно лоша — само на много силен перилен препарат, който не бях помирисвала досега.

Понякога просто не разбирах Ноа. Понякога дори се чувствах така, сякаш ходенето му с мен бе част от плана му, като че ли заявлението щеше да бъде придружено от анкетен лист и едно от нещата, които щяха да бъдат отметнати, щеше да бъде: „Имате ли сравнително интелигентна приятелка, която споделя стремежите ви и която е напълно готова да приеме ограниченото ви свободно време? Такава, която да обича да ви слуша как говорите с часове за собствените си постижения?“.

Не. Така говореха страхът и студът. Вина за това имаше оставането ми в дома на непознати, далеч от семейството ми. Резултат от стреса от арестуването на родителите ми, попаднали в размирици заради керамични къщи. Ако заспях, мозъкът ми щеше да се върне към нормалното си състояние.

Затворих очи и усетих как светът се върти, засипван от сняг. Известно време ми се виеше свят и леко ми прилошаваше, а после заспах дълбоко и сънувах вафлени сандвичи и мажоретки, които правеха шпагата върху масите.

[1] Характерна храна в еврейската кухня, приготвя се от смес от брашно, яйца и вода в комбинация с масло, маргарин или пилешка мазнина. Традиционно се сервира в пилешка супа. — Б.пр. ↑

Осма глава

Сутринта дойде под формата на петгодишно момиченце, скачащо върху стомаха ми. Очите ми се отвориха под натиска.

— Коя си ти? — запита то развълнувано. — Аз съм Рейчъл!

— Рейчъл! Престани да скачаш върху нея! Тя спи!

Това бе гласът на майката на Стюарт.

Рейчъл беше щедро обсипано с лунички малко копие на Стюарт, което бе с невероятно разрошена от съня коса и огромна усмивка. Миришеше леко на овесена каша и имаше нужда от баня. Деби също беше тук с чаша кафе в ръка и включваше селото Флоби Санта. Стюарт се появи откъм кухнята.

Не обичам, когато се събудя, да видя около себе си хора, които са ме видели заспала. За нещастие, често ми се случва. Мога да спя като пън. Веднъж проспах дори сигнала за пожар. В спалнята ми.

— Ще отложим отварянето на подаръците си — каза Деби. — И така, тази сутрин ние всички просто ще хапнем и хубаво ще си поговорим!

Това очевидно бе заради мен, защото нямаше подаръци за мен. Лицето на Рейчъл изглеждаше по такъв начин, като че ли всеки момент щеше да се разцепи на две, приличаше на парче презрял плод. Стюарт погледна майка си, сякаш я питаше дали идеята наистина е добра.

— С изключение на Рейчъл — побърза да каже тя.

Удивително е колко бързо се променят настроенията на малките деца. Пълното й отчаяние се превърна във въодушевление за толкова кратко време, колкото обикновено е нужно на човек да кихне.

— Не — казах. — Не, вие също трябва да отворите подаръците си.

Деби непоколебимо поклати глава и се усмихна.

— Двамата със Стюарт можем да почакаме. Защо не отидеш да се приготвиш за закуска?

Промъкнах се към банята с наведена глава, за да се опитам да направя основните сутрешни подобрения на външния си вид. Косата ми изглеждаше така, сякаш щях да се пробвам за цирка, а кожата ми беше ожулена и напукана. Направих каквото можах с помощта на студената вода и сапуна за ръце, което ще рече, че нямаше голямо подобрение.

— Искаш ли да се обадиш на семейството си? — запита Деби, когато излязох от банята. — Да им пожелаеш весел празник?

Открих, че хвърлям поглед към Стюарт за помощ.

— Това може да бъде трудно — каза той. — Те са част от „петимата Флоби“.

Толкова по въпроса да скрия този факт. Обаче Деби не изглеждаше разтревожена. Напротив, очите й блеснаха като че ли току-що бе срещнала знаменитост.

— Родителите ти са участвали в това? — запита. — О, защо не каза? Обожавам селото Флоби Санта. И е толкова глупаво, дето са ги прибрали в затвора. Петимата Флоби! О, сигурна съм, че ще им позволят да разговарят с дъщеря си по телефона. На Коледа! Не е като да са убили някого.

Стюарт ме погледна многозначително, сякаш ми напомняше: Нали ти казах.

— Дори не знам в кой затвор са — казах. И се почувствах виновна още щом думите излязоха от устата ми. Родителите ми съхнеха и вехнеха в някаква килия някъде, а аз дори не знаех къде.

— Е, лесно е да разберем. Стюарт, влез в интернет и открий в кой затвор са. Трябва да го има в новините.

В този момент Стюарт тъкмо излизаше от стаята с думите, че ей сега ще го стори.

— Стюарт е магьосник в този род неща — каза тя.

— Какви неща?

— О, може да намери всичко в интернет.

Деби бе от онези родители, които все още не бяха разбрали, че използването на интернет не е точно магьосничество и че всички ние можем да намерим каквото и да било в мрежата. Не го казах, защото човек не иска хората да почувстват, че пропускат нещо наистина очевидно… дори когато е така.

Стюарт се върна с информацията и Деби се обади.

— Ще ги накарам да ти позволят да разговаряш с родителите си — каза, покрила слушалката с ръка. — Нямат представа колко съм настоят… О, ало?

Изглеждаше така, сякаш отсреща й създават затруднения, но Деби победи. Сам щеше да бъде впечатлен. Тя ми подаде телефона и излезе от кухнята широко усмихната. Стюарт взе на ръце извиващата се насам-натам Рейчъл и я изнесе.

— Джубили? — каза майка ми. — Скъпа! Добре ли си? Току-що си пристигнала във Флорида? Как са баба ти и дядо ти? О, скъпа…

— Не съм във Флорида. Влакът така и не стигна дотам. В Грейстаун съм.

— Грейстаун? — повтори тя. — Само дотам ли стигна? О, Джубили… къде си? Добре ли си? Все още ли си във влака?

Не бях готова да й разкажа цялата история от последните двайсет и четири часа, затова я направих по-къса и по-приятна.

— Влакът заседна — казах. — Трябваше да слезем. Срещнах едни хора. У тях съм.

— Хора? — Гласът й стана пронизителен от тревога, в тона й се прокрадваше подозрението, че те са търговци на наркотици или насилници. — Какви хора?

— Мили хора, мамо. Майка и две деца. Притежават село Флоби Санта. Не така голямо като нашето, но имат и някои от нашите части. Имат магазина за желатинови бонбони с пълната витрина. И пекарницата за сладкиши с мед и джинджифил. Имат дори първо поколение кафене „Веселата дружина“.

— О! — каза тя, изпитала облекчение.

Мисля, че според родителите ми човек трябва да има някакъв морал, за да бъде част от групата Флоби. Хората, които се отклоняват от обществените норми, не отделят време, за да наредят с любов малките фигурки от тесто с мед и джинджифил на витрината на пекарницата. А все пак много хора ще приемат това като знак за душевно разстройство. Лудостта на едни е здрав разсъдък за други, предполагам. Освен това мислех, че много хитро описах Стюарт като едното от „двете деца“, вместо да кажа момчето с найлонови торбички на главата, което срещнах в „Уофъл Хаус“.

— Още ли си там? — запита тя. — А влакът?

— Май все още заседнал. Попадна в снежни преспи снощи и трябваше да намалят осветлението и отоплението. Затова и слязохме.

Отново много умно да изрека „ние“, противопоставено на „само аз, прекосявайки междуградско шосе с шест платна в силна буря“. А и не беше лъжа. Джеб и всичките онези Амбър и Мадисън също бяха прекосили шосето малко след като бях проправила пътя. Да си на шестнайсет, означава, че трябва да си гений в редактирането на разговорите.

— Как е… — Как да попиташ майка си как е в затвора?

— Добре сме — каза тя смело. — Ние сме… О, Джули! О, скъпа! Толкова съжалявам за това. Толкова, толкова съжалявам. Не искахме…

Усещах, че скоро ще се разплаче, а това означаваше, че и аз ще се разплача скоро, ако не я спра.

— Аз съм добре — казах. — Хората тук се грижат наистина добре за мен.

— Може ли да разговарям с тях?

„Тях“ означаваше Деби, затова извиках нея. Тя дойде на телефона и проведе един от онези разговори на майка с майка, в които и двете страни изразяват загрижеността си за децата като цяло и правят много гримаси с присвити очи. Деби се зае ревностно със задачата да успокои майка ми и като я слушах да говори, открих, че тя няма да ми позволи да отида никъде поне още ден. Чух я да казва, че влакът ми няма да отиде никъде и че няма никакъв шанс да стигна до Флорида.

— Не се тревожете — обърна се тя към майка ми. — Ние тук ще се погрижим добре за момичето ви. Имаме много и вкусна храна, тя ще бъде на топло и уютно, докато нещата се изяснят. Ще прекара добре празника, обещавам ви. И после ще ви я изпратим обратно.

Пауза, докато майка ми изразяваше на висок и пронизителен глас сестринските си предани благодарности.

— За нас въобще не е проблем! — продължи Деби. — За нас е абсолютно удоволствие. А и нали такава е същността на празника? Вие се грижете за себе си там. Ние, почитателите на Флоби, трябва да си помагаме.

Когато затвори, Деби избърса очите си и записа телефонен номер в бележника си от типа „Списък на елфите“, който беше с магнит за хладилник.

— Трябва да се обадя и да разбера нещо за влака си — казах. — Ако нямате нищо против.

Не можах да се свържа с никого, вероятно защото беше Коледа, но чух запис, в който се казваше, че има „големи закъснения“. Погледнах през прозореца, докато слушах изреждането на менюто. Снегът не спираше да вали. Не валеше така, сякаш настъпваше краят на света, както бе предната вечер, но снеговалежът бе силен и равномерен.

Деби се позабави малко в стаята, но после излезе. Набрах номера на Ноа. Той вдигна на седмото позвъняване.

— Ноа! — казах тихо. — Аз съм! В…

— Здравей! — отговори той. — Чуй, тъкмо се каним да седнем на закуска.

— Имах тежка нощ — казах.

— О, не. Съжалявам, Ли. Чуй, ще ти се обадя след малко, става ли? Имам номера. Весела коледа!

Без „Обичам те“. Без „Празникът ми е съсипан без теб“.

Започнах да губя контрол над чувствата си. Задавих се, но не исках да бъда една от онези приятелки, които плачат, когато приятелят им не може да говори… макар че обстоятелствата около мен не бяха нормални.

— Разбира се — казах, запазвайки гласа си спокоен. — По-късно. Весела Коледа.

И изтичах в банята.

Девета глава

Човек не може да остане дълго в банята, без да събуди подозрение. Ако мине повече от половин час, хората започват да гледат втренчено вратата и да се питат какво правиш вътре. Останах там поне толкова, седнала в душкабината на затворена врата, и плаках, заровила лице в хавлия за ръце, на която пишеше: НЕКА ВАЛИ СНЯГ!

Да, нека вали. Нека вали и вали, нека ме зарови. Много смешно, живот!

Изпитвах ужас, че ще трябва да изляза, но когато го направих, открих, че в кухнята няма никого. В средата на печката гореше коледна свещ, лееше се мелодия на Бинг Кросби[1], а на плота имаше димящо джезве току-що сварено кафе, както и торта. Деби се появи от пералното помещение, което бе до печката.

— Изпратих Стюарт до съседите да вземе назаем детски скиорски екип за Рейчъл — каза тя. — Старият й стана малък, а съседите имат точно нейния размер. Ще се върне скоро.

Кимна ми многозначително, сякаш казваше: Знаех, не имаш нужда да останеш малко насаме. Готова съм да те подкрепя.

— Благодаря — отвърнах и седнах до масата.

— Говорих и с баба ти и дядо ти — добави Деби. — Майка ти ми даде номера. Бяха разтревожени, но ги успокоих. Не се безпокой, Джубили. Знам, че понякога е трудно на празниците, но ние ще се опитаме да направим този специален за теб.

Очевидно майка ми й бе казала истинското ми име. Тя го произнесе внимателно, давайки ми да разбера, че го е запомнила. Както и че е искрена.

— Те обикновено са страхотни — казах. — Никога преди не съм имала лош празник.

Деби стана, наля ми кафе и остави чашата пред мен заедно с огромно количество мляко и грамадна захарница.

— Знам, че преживяването вероятно е неприятно за теб — каза, — но вярвам в чудеса. Знам, че звучи изтъркано, но е така. И чувствам, че идването ти тук е малко чудо за нас.

Вдигнах поглед към нея, докато наливах мляко в чашата си, и тя почти преля. Бях забелязала в банята табелата, на която пишеше: ТУК СЕ РАЗДАВАТ БЕЗПЛАТНИ ПРЕГРЪДКИ! И в това нямаше нищо лошо, защото Деби очевидно бе мил човек, но може би малко прекаляваше.

— Благодаря — казах.

— Искам да кажа… днес Стюарт изглежда по-щастлив от… Е, вероятно не трябва да казвам това, но… Е, той може вече ти е казал. Споделя на всички, а вие двамата, изглежда, вече се разбирате много добре, така че…

— Да ми е казал какво? — попитах.

— За Клоуи — отвърна тя с ококорени очи. — Не ти ли е казал?

— Коя е КЛОУИ?

Деби трябваше да стане и да ми отреже дебело парче торта, преди да ми отговори. И имам предвид наистина дебело. Поне колкото седми том на „Хари Потър“. Бих могла да просна на пода крадец с него. След като го опитах обаче, то ми се стори съвсем точният размер. Деби не пестеше маслото и захарта.

— Клоуи — продължи тя, като сниши глас — беше приятелка на Стюарт. Разделиха се преди три месеца и той… ами… той е толкова мило момче… прие го тежко. Тя беше ужасна с него. Ужасна. Снощи, докато ти седеше с него, за първи път от много време насам видях проблясък от стария Стюарт.

— Аз… какво?

— Стюарт има такова добро сърце — продължи тя, без да съзнава, че съм замръзнала на мястото си, поднесла парче торта към устата си. — Когато баща му, който е баща и на Рейчъл, бившият ми съпруг, ни напусна, той бе само на дванайсет. Но трябваше да видиш как ми помагаше и как се държеше с Рейчъл. Той е такова добро момче.

Не знаех откъде да започна. Беше ми неловко да обсъждам с майка му раздялата на Стюарт с приятелката му. Изразът е: най-добрият приятел на момчето е майка му. А не е: най-добрият сводник на момчето е майка му. И вероятно има причина за това.

Дори по-лошо, ако можеше да стане по-лошо, а очевидно можеше… аз бях балсамът, излекувал раните на сина й. Нейното коледно чудо. Щеше да ме държи тук дълго време, да ме тъпче с торта и да ме облича в прекалено големи за мен суитшърти. Щях да стана булката на Флоби.

— Живееш в Ричмънд, нали? — продължи да бъбри тя. — Това е, как се пада… на два или три часа път с кола…

Тъкмо мислех отново да се заключа в банята, когато Рейчъл, подскачайки, стигна до прага, а после се приплъзна към мен, обута в пантофите си. Покатери се почти до скута ми и огледа очите ми отблизо. Все още имаше нужда от баня.

— Какво има? — каза. — Защо плачеш?

— Липсва й семейството й — отговори Деби. — Коледа е, а тя не може да ги види заради снега.

— Ние ще се грижим за теб — каза Рейчъл с онзи очарователен гласец, който сякаш нашепваше нека ти кажа една тайна и който малките деца могат да използват безнаказано. Тя взе ръката ми в своята и в светлината на последните думи на майка й, нейните ми се сториха заплашителни.

— Това е мило, Рейчъл — каза Деби. — Защо като едно голямо момиче не отидеш да измиеш зъбите си? Ето, Джубили може сама да мие зъбите си.

Може, но не беше го направила. Наистина не бях в най-добрата си форма, когато бях опаковала нещата си.

Чух входната врата да се отваря и миг по-късно Стюарт влезе в кухнята с детския скиорски екип.

— Трябваше да изгледам двеста снимки на дигитална рамка за снимки — каза той. — Двеста. Мисис Хендерсън наистина искаше да знам колко удивително е, че събира двеста снимки. Споменах ли, че бяха двеста? Както и да е.

Остави скиорското екипче и се извини, че трябва да смени дънките си, които бяха прогизнали от снега.

— Не се тревожи — отвърна Деби, когато той излезе. — Ще изведа малката мис да си поиграе навън, за да можеш да се отпуснеш. Двамата със Стюарт измръзнахте ужасно снощи. Ще останеш тук на топло поне докато научим нещо за влака ти. Обещах на майка ти, че ще се грижа за теб. Така че ти и Стюарт ще останете тук и ще се мотаете. Пийте горещ шоколад, хапнете нещо, сгушете се под одеяло…

При всякакви други обстоятелства щях да предположа, че последното изречение означава: „Сгушете се под две различни одеяла, поне на няколко метра един от друг, по възможност с вълк, вързан на верига между вас“, защото родителите винаги имат предвид това. Деби обаче вдъхваше усещането, те няма нищо против ситуацията да се търкаляме колкото и както пожелаем. Ако почувствахме нужда да седнем на дивана и да делим едно одеяло, за да запазим телесната си топлина, тя нямаше да възрази. Всъщност вероятно щеше да изключи отоплението и да скрие всички одеяла… освен едно. Тя взе детския скиорски екип и отиде да търси Рейчъл.

Това бе така тревожно, че временно забравих преживяната травма.

— Изглеждаш уплашена — каза Стюарт, когато се върна. — Мама ли те плаши?

Засмях се прекалено звънко и се задавих с тортата, а Стюарт ме изгледа по същия начин, както и в „Уофъл Хаус“ предната вечер, докато му разказвах за шведската връзка на Ноа и липсата на обхват. Но както и предната вечер, не направи забележка за поведението ми. Просто си взе чашка кафе и ме загледа с крайчеца на окото си.

— Мама ще изведе сестра ми за малко — каза. — Така че ще бъдем само двамата. Какво искаш да правиш?

Поставих още торта в устата си и замълчах.

[1] Бинг Кросби (1903 — 1977) — американски актьор и певец, един от основателите на популярната музика в САЩ. — Б.пр. ↑

Десета глава

Пет минути по-късно бяхме в дневната, където блещукаше малкото село Флоби Санта. Седнахме на дивана, но не се сгушихме под едно одеяло, както може би се надяваше Деби.

Взехме две различни, а аз се сгуших със свити под тялото крака, така че коленете ми образуваха защитна бариера. Дочувах от горния етаж приглушените викове на Рейчъл, на която обличаха скиорското екипче.

Наблюдавах Стюарт внимателно. Все още беше привлекателен. Не по същия начин като Ноа. Ноа не беше без недостатъци. Нито една от чертите му не беше забележителна. Но вместо това той притежаваше смесица от приятни качества, които, прибавени едно към друго, образуваха привлекателно цяло, съвършено облечено в правилните дрехи. Не беше сноб по отношение на дрехите, но имаше странното качество да предсказва каква ще бъде следващата мода. Като например — започваше да носи ризата си запасана само от едната страна, докато другата висеше навън, и ето че получавахме каталози, в които всички момчета носеха ризите си така. Винаги беше на крачка пред другите.

Нямаше нищо стилно у Стюарт. Той вероятно не се интересуваше особено от дрехите си и както предполагах, нямаше абсолютно никаква представа, че ризите и дънките могат да се носят по различни начини. Той съблече пуловера си и под него се разкри обикновена червена тениска. Тя щеше да бъде прекалено обикновена за Ноа, но Стюарт не се вглеждаше така в себе, така че бе подходяща за него. И макар че бе широка, виждах, че е доста мускулест. Някои момчета те изненадват по този начин.

Ако въобще знаеше какви са плановете на майка му, не го показваше. Правеше забавни забележки за подаръците на Рейчъл, аз се усмихвах сковано и се преструвах, че го слушам.

— Стюарт! — извика Деби. — Можеш ли да дойдеш тук? Не мога да облека скиорския екип на Рейчъл, нещо заяде.

— Ще се върна веднага — каза той.

Той вземаше стъпалата по две наведнъж, а аз станах от дивана и отидох да разгледам частите Флоби. Може би, ако разговарях с Деби за потенциалната им стойност, щеше да престане да ми говори за Стюарт. Разбира се, беше възможно планът ми да даде и нежелан резултат и да я накара да ме харесва още повече.

Чувах ги да се съветват приглушено горе. Не бях сигурна какво е станало с Рейчъл и с детския скиорски екип, но ми изглеждаше доста сложно.

— Може би, ако я обърнем с главата надолу… — казваше Стюарт.

За мен съществуваше още и въпросът: Защо не ми беше споменал за тази Клоуи? Не че бяхме най-добри приятели или нещо такова, но изглеждаше, че се разбираме добре, а той се чувстваше достатъчно удобно, за да ме върти на шиш заради Ноа. Защо не бе казал нещо, когато бях споменала приятелката му, особено ако Деби бе права и той разказваше на всички за нея?

Не че давах пет пари, разбира се. Не беше моя работа. Стюарт просто искаше да запази болката за себе си — вероятно защото нямаше намерение да стига доникъде с мен. Бяхме приятели. Нови приятели, но приятели. Най-малко аз от всички останали можех да съдя хората, защото родителите им се държат странно и ги поставят в неловка ситуация. Точно аз, чиито родители бяха в затвора и бях излязла навън посред нощ в най-силната буря от петдесет години насам. Дори майка му да притежаваше отвратителния ген на сватосването, той не можеше да бъде обвиняван за това.

Когато тримата слязоха по стълбите (Стюарт носеше Рейчъл, защото тя, изглежда, не можеше да се движи в скиорското екипче), вече се чувствах много по-спокойна относно цялата ситуация. И двамата със Стюарт бяхме жертви на поведението на родителите си. В това отношение той ми беше като брат.

Докато Деби изведе завитата като мумия Рейчъл навън, вече се бях успокоила. Щях да прекарам страхотен час или там някъде със Стюарт, но само като приятели. Компанията му ми харесваше и нямаше за какво да се тревожа. Докато се подготвях за началото на въпросния страхотен и приятелски час, забелязах, че той седи с мрачно изражение на лицето. Изгледа ме предпазливо.

— Може ли да ти задам един въпрос? — запита.

— Ъм…

Той преплете нервно пръсти.

— Не знам как да го кажа. Трябва да попитам. Разговарях с майка си и…

Не. Не, не, не, не.

— Името ти е Джубили? — каза. — Наистина?

Хвърлих се на дивана, обзета от облекчение, с което го накарах леко да подскочи. Разговорът, от който обикновено се ужасявах… сега бе добре дошъл, беше най-прекрасното нещо на света. Джубили ликуваше.

— О… точно така. Да. Правилно е чула. Кръстена съм на Джубили Хол.

— Коя е Джубили Хол?

— Не коя. А какво. Залата за празненства е една от частите Флоби. Вие я нямате. Всичко е наред. Можеш да се смееш. Знам, че е глупаво.

— Аз съм кръстен на баща си — каза той. — Едно и също първо и второ име. Това е също толкова глупаво.

— Така ли? — попитах.

— Вие поне имате селото си — каза той весело. — Баща ми никога не беше наоколо.

Което бе добре казано, трябваше да призная. Не изглеждаше особено огорчен заради баща си. Изрече го така, сякаш отдавна бе станало част от миналото и вече нямаше отношение към живота му.

— Не познавам нито един Стюарт — казах. — С изключение на Стюарт Литъл. И теб.

— Точно така. Кой кръщава детето си Стюарт?

— А кой кръщава детето си Джубили? Това дори не е име. Дори не е нещо. Какво е това?

— Празненство, нали така? — каза той. — Ти си едно голямо пътуващо празненство.

— О, не го ли знам.

— Ето — продължи той, стана и протегна ръка към един от подаръците на Рейчъл. Беше настолна, която се наричаше „Капан за мишки“. — Хайде да играем.

— Играта е на малката ти сестра — казах.

— И? И бездруго ще трябва да играя с нея. Мога да я разуча. Изглежда, че има много елементи. Но също така прилича на добър начин за убиване на времето.

— Никога не си убивам времето — казах. — Чувствам, че винаги трябва да съм заета с нещо.

— Като какво например?

— Като…

Нямах представа. Винаги бях на път за някъде. Ноа не беше от хората, които си губят времето. За забавление обновявахме уебсайта на градския съвет.

— Осъзнавам — каза Стюарт, поемайки кутията с играта, за да я отвори, — че вероятно водиш страхотен живот в големия град. Откъдето и да си.

— Ричмънд.

— Страхотният Ричмънд. Но тук, в Грейстаун, да убиваш времето е форма на изкуството. Сега… кой цвят избираш?

Не знаех какво точно правят Деби и Рейчъл, но бяха навън на снега цели два часа или повече, а аз и Стюарт играхме на „Капан за мишки“ през цялото време. Първия път се опитахме да играем както трябва, но „Капан за мишки“ има всичките тези джаджи и топчета, които се въртят и хвърлят. Странно усложнена е за детска игра.

Втория път измислихме съвсем нови правила, които ни харесаха много повече. Стюарт наистина беше добра компания — толкова добра, та дори не забелязах (поне), че на Ноа му бе необходимо известно време, за да ми се обади. Когато телефонът звънна, подскочих.

Вдигна Стюарт, защото си беше у дома, и ми подаде слушалката със странно изражение, като че ли бе малко недоволен.

— Кой беше това? — запита Ноа, когато поех слушалката.

— Това е Стюарт. Отседнала съм в дома му.

— Мислех, че каза, че отиваш във Флорида?

На заден фон чувах много шум. Музика, разговори. В тяхната къща Коледата бе съвсем нормална.

— Влакът заседна — отвърнах. — Попаднахме в преспа. Слязох от влака и отидох в „Уофъл Хаус“ и…

— Защо слезе?

— Заради мажоретките — отговорих с въздишка.

— Мажоретки?

— Както и да е, срещнах Стюарт и съм отседнала при семейството му. По пътя паднахме в замръзнал поток. Добре съм, но…

— О! — възкликна Ноа. — Струва ми се наистина объркано.

Най-после. Започваше да разбира.

— Чуй — каза. — Каним се да навестим съседите. Нека ти се обадя след час и ще можеш да ми разкажеш цялата история.

Трябваше да отдалеча слушалката от ухото си, толкова бях шокирана.

— Ноа — продължих, след като отново я долепих до ухото си, — чу ли ме какво казах току-що?

— Да. Ще трябва да ми разкажеш всичко. Няма да се бавим чак толкова много. Може би час или два.

И затвори, отново.

— Това беше бързо — каза Стюарт, който влезе в кухнята и отиде до печката. Сложи чайникът да заври.

— Трябваше да отиде някъде — казах без голям ентусиазъм.

— И просто затвори? Това е малко глупаво.

— Защо да е глупаво?

— Казвам го просто така. Аз щях да бъда разтревожен. Аз съм човек, който непрекъснато се тревожи.

— Не приличаш на такъв — измърморих. — Изглеждаш наистина щастлив.

— Човек може да бъде щастлив и разтревожен. Аз определено се тревожа.

— За какво?

— Е, вземи бурята — каза той и посочи към прозореца. — Тревожа се колата ми да не бъде смачкана от снегорин.

— Приемаш нещата много трагично — казах.

— Какво се предполагаше, че трябва да кажа?

— Не се предполага да казваш каквото и да било — отговорих. — А какво ще кажеш, ако бурята е доказателство за промяна на климата? А как ти се струва това, че болните не могат да стигнат до болницата заради снега?

— Това ли щеше да каже Ноа?

Неочакваното споменаване на приятеля ми не беше добре дошло. Не че Стюарт грешеше. Точно тези бяха нещата, които Ноа щеше да спомене. Думите му бяха ужасяващо точни.

— Зададе ми въпрос — каза той — и ти отговорих. Мога ли да ти кажа нещо, което наистина не искаш да чуеш? — Попита.

— Не.

— Той ще скъса с теб.

Веднага щом думите излязоха от устата му, усетих физически удар в стомаха.

— Само се опитвам да помогна и съжалявам — продължи той, като наблюдаваше лицето ми. — Но той ще скъса с теб.

Още докато го казваше, част от мен знаеше, че е попаднал на нещо ужасно, на нещо… вероятно вярно. Ноа ме избягваше, сякаш бях досадно задължение, само дето Ноа не избягваше задълженията си. Той ги приветстваше. Бях единственото нещо, от което се държеше настрани. Красив, популярен, невероятен на всички нива, Ноа не ми обръщаше никакво внимание. Осъзнаването на този факт ме изгаряше. Мразех Стюарт за тези му думи и исках да го знае.

— Заради Клоуи ли казваш това? — запитах.

Постигнах резултат. Стюарт леко отметна глава назад. Помръдна челюст няколко пъти, а после се успокои.

— Нека позная — каза. — Майка ми ти е разказала всичко.

— Не всичко.

— Това няма нищо общо с Клоуи — каза.

— О, така ли?! — отговорих. Нямах представа какво се е случило между Стюарт и Клоуи, но бях предизвикала желаната от мен реакция.

Той се изправи и от мястото, на което се намирах, ми се видя много висок.

— Клоуи няма нищо общо с това — каза отново. — Искаш ли да знаеш откъде знам какво ще стане?

Не. Всъщност не исках. Но Стюарт и бездруго щеше да ми каже.

— Първо, той те избягва на Коледа. Искаш ли да знаеш кой постъпва така? Хората, които имат намерение да скъсат с някого. И знаеш ли защо? Защото важните дни ги карат да изпадат в паника. Празници, рождени дни, годишнини… чувстват се виновни и не могат да го споделят с теб.

— Просто е зает — казах едва чуто. — Има много работа.

— Да… Е, ако аз имах приятелка и родителите й бяха арестувани в навечерието на Коледа, а тя трябваше да предприеме дълго пътуване с влак в такава буря… щях да държа телефона си в ръка през цялата нощ. И щях да отговарям на обажданията. При първото позвъняване. Всеки път. И щях да й се обаждам, за да разбера как е.

Бях така изумена, че мълчах. Той беше прав. Точно така трябваше да постъпи Ноа.

— Освен това ти току-що му каза, че си паднала в замръзнал поток и че си като хваната в капан в непознат град. И той затвори? Аз щях да направя нещо. Щях да отида при нея и снегът нямаше да ми попречи. Може би изглежда глупаво, но щях да го направя. И ако искаш съвета ми… Ако той не се кани да скъса с теб, ти трябва да скъсаш с него.

Стюарт каза всичко това забързано, сякаш думите бяха изтикани навън от емоционална буря дълбоко в него. Но думите му имаха тежест и бяха… трогателни. Защото очевидно бе искрен. Изрече всичко, което бих искала да каже Ноа. Мисля, че се чувстваше неудобно, защото след това пристъпваше мълчаливо от крак на крак и чакаше да види какво ми е причинил. Минаха минута или две, преди да мога да проговоря.

— Имам нужда от минутка — казах накрая. — Има ли място… където мога да отида?

— В стаята ми — предложи той. — Втората вляво. Малко е разхвърляна, но…

Станах и се отдалечих от масата.

Единайсета глава

Стаята на Стюарт беше разхвърляна. Той не се шегуваше. Тя беше противоположност на стаята на Ноа. Единственото, което бе съвсем изправено, бе поставеното в рамка копие на снимката, която бях видяла в портмонето му и която бе на бюрото му. Приближих се и я разгледах. Клоуи беше красавица, без майтап. Дълга тъмнокестенява коса. Мигли, с които би могъл да почистиш пода. Широка лъчезарна усмивка, естествен тен, лунички. Хубавица до мозъка на костите си.

Седнах на неоправеното му легло и се опитах да помисля, но главата ми бучеше. Отдолу долитаха звуците на пианото, Стюарт свиреше наистина добре. Изреждаше една след друга коледни песни. Наистина имаше стил — не беше от хората, които свирят механично и наизуст. Можеше да свири в ресторант или във фоайето на хотел. Вероятно дори на някое по-добро място, но бях виждала пианисти само на такива места, наистина. Навън две малки птичета се бяха сгушили върху един клон и отърсваха снега от себе си.

Имаше телефон на пода. Взех го и набрах номера. В гласа на Ноа се долавяше леко раздразнение.

— Здравей — каза. — Какво има? Каним се да излезем и…

— През последните двайсет и четири часа — прекъснах го аз, — родителите ми бяха арестувани. Качиха ме във влака, който заседна заради бурята. Вървях километри в дълбокия сняг с найлонови торбички на главата. Паднах в поток и се намирам в непознат град при непознати хора. А твоето извинение, че не можеш да говориш, е… какво по-точно? Че е Коледа?

Това му затвори устата. Целта ми не беше точно такава, но се радвах да видя, че има чувство за срам.

— Все още ли искаш да излизаш с мен? — запитах. — Бъди честен с мен, Ноа.

В другия край на линията настъпи дълго мълчание. Прекалено дълго, за да бъде отговор като този: „Да. Ти си любовта на живота ми“.

— Ли — каза Ноа тихо, гласът му бе напрегнат, — не трябва да говорим за това сега.

— Защо? — недоумявах.

— Коледа е.

— Нима причините да говорим не са повече?

— Знаеш как е тук.

— Е — казах и усетих гнева в гласа си, — ще се наложи да разговаряш с мен, защото скъсвам с теб.

Едва повярвах на думите, които излязоха от устата ми. Те като че ли идваха отнякъде дълбоко в мен, по-дълбоко от мястото, където ги пазех, по-дълбоко от представите ми… от онази част на подсъзнанието ми, за чието съществуване дори не знаех.

Настъпи дълга тишина.

— Добре — отвърна той. Беше невъзможно да се разгадае тонът му. Можеше да бъде тъжен. Можеше да изразява облекчение. Той не ме помоли да си взема думите обратно. Не се разплака. Просто нищо не направи.

— Е? — запитах.

— Е, какво?

— Нима нищо няма да кажеш?

— Знаех го от известно време — каза той. — Аз също мислих за това. И ако това е, което искаш, предполагам, че е за добро и…

— Весела Коледа — казах и затворих. Ръката ми трепереше. Всъщност цялото ми тяло трепереше. Седнах на леглото на Стюарт и се обгърнах с ръце. Музиката спря и къщата се изпълни с оглушителна тишина.

Стюарт застана на прага и отвори предпазливо вратата.

— Просто проверявам дали си добре — каза.

— Направих го — отговорих. — Току-що взех телефонната слушалка и го направих.

Стюарт дойде при мен и седна. Не ме прегърна, просто седеше близо до мен, но все пак имаше малко разстояние между нас.

— Той не изглеждаше изненадан — казах.

— Задниците никога не са. Какво каза?

— Че знаел от известно време и че вероятно е за добро.

По някаква причина това ме накара да хлъцна. Седяхме в мълчание няколко минути. Виеше ми се свят.

— Клоуи беше като Ноа — каза той накрая. — Наистина… съвършена. Красива. Добри оценки. Пееше, занимаваше се с благотворителност и беше… това ще ти хареса… мажоретка.

— Звучи като награда — казах мрачно.

— Така и не разбрах защо излизаше с мен. Бях просто някакво си момче, а тя беше Клоуи Нюлънд. Излизахме четиринайсет месеца. Бяхме истински щастливи, доколкото знаех. Поне аз бях. Единственият проблем беше, че тя беше винаги заета и ставаше все по-заета и по-заета. Прекалено заета да спре до шкафчето ми или да се отбие у дома, да се обади, да изпрати имейл. Затова аз се отбивах у тях. И се обаждах. И изпращах имейли.

Всичко това ми бе ужасно познато.

— Една вечер — продължи той — трябваше да учим заедно и тя просто не дойде. Отидох с колата до тях, но майка й каза, че не е там. И тогава започнах да се тревожа, защото обикновено ми изпращаше съобщение, ако не можеше да дойде на среща. Започнах да обикалям с колата, да търся нейната — искам да кажа, няма кой знае колко места в Грейстаун, където можеш да отидеш. Открих я пред „Старбъкс“, в което имаше смисъл. Често учехме там, защото… какви други възможности ни дава обществото, нали така? Понякога всичко е „Старбъкс“ или смърт.

Той кършеше гневно ръце и подръпваше пръстите си.

— Предположих — каза рязко, — че просто съм сгрешил и че е трябвало да учим в кафенето, а аз съм забравил. Клоуи не обичаше особено да идва у дома. Понякога мама я плашеше, ако можеш да повярваш.

Вдигна поглед, сякаш чакаше да се засмея. Успях да се усмихна леко.

— Изпитах такова облекчение, когато видях колата й. Защото, докато шофирах наоколо, се тревожех все повече и повече. Почувствах се като идиот. Разбира се, тя ме чакаше в „Старбъкс“. Влязох вътре, но нея я нямаше на никоя от масите. Една от приятелките ми, Ади, приготвя кафето и работи на касата там. Попитах я дали е виждала Клоуи, тъй като колата й е отпред.

Стюарт прокара ръце през косата си, докато не я разроши силно. Устоях на изкушението да я пригладя. Харесваше ми така. Нещо в силно рошавата му коса ме караше да се чувствам по-добре — потушаваше изгарящата болка, която усещах в гърдите.

— Лицето на Ади се натъжи и тя ми отвърна: „Мисля, че е в тоалетната“. Не можех да се досетя какво толкова тъжно има в това да си в тоалетната. Взех си питие, както и едно за Клоуи, седнах и зачаках. В нашето кафене има само една тоалетна и тя все трябваше да излезе накрая. Компютърът ми не беше у мен, нямах и книга, така че гледах втренчено стенописа на стената, където бе вратата за тоалетната. Мислех за това колко е глупаво да съм й ядосан, след като съм я накарал да ме чака, после осъзнах, че стои в тоалетната наистина много дълго и че Ади все още ме гледа, и то наистина тъжно. Ади отиде и почука на вратата и Клоуи излезе. Както и Тод Пумата.

— Тод Пумата?

— Това не е прякор. Той буквално е Пумата. Нашият талисман. Носи костюма на пумата, танцува танците на пумата и всичко. За миг мозъкът ми се опитваше да свърже ставащото… да се досети защо Клоуи и Тод Пумата са в тоалетната. Предполагам, че в началото съм се надявал, че не може да бъде толкова лошо, защото, изглежда, всички знаеха, че са там. Но от изражението на Ади, както и от това на Клоуи — не погледнах Тод — накрая се досетих. Все още не знам дали са влезли в тоалетната, защото са ме видели да идвам, или са били там от известно време. Щом се криеш от приятеля си в тоалетната с Пумата… подробностите някак нямат значение.

Моментално забравих всичко, свързано с моето телефонно обаждане. Бях в „Старбъкс“ заедно със Стюарт и виждах мажоретката, която не познавах, да излиза от тоалетната с Тод Пумата. Само че го виждах облечен в костюма на пума, както вероятно не е било в реалността.

— Какво направи? — запитах.

— Нищо.

— Нищо?

— Нищо. Просто стоях там и мислех, че ще повърна. Но Клоуи се ядоса. На мен.

— Как така? — казах, вбесена заради него.

— Мисля, че бе изпаднала в паника, защото бе заловена и не можеше да се сети по какъв друг начин да реагира. Обвини ме, че я шпионирам. Нарече ме ревнивец. Каза, че я подлагам на прекалено силен натиск. Мисля, че имаше предвид емоционално — предполагам, — но прозвуча толкова лошо. И на всичко отгоре ме изкара сексуален маниак пред всички и „Старбъкс“, което бе равносилно пред всички в града, защото там нищо не остава тайна. Искаше ми се да кажа: Правиш секс с Пумата в тоалетната. Не аз съм злодеят в тази история. Само че не го казах, защото буквално не можех да говоря. Затова трябва да е изглеждало, че съм съгласен с нея. Все едно признавах, че съм ревнив, прилепчив, обсебен от секса и я дебна, а не съм влюбеното в нея момче, влюбено в нея повече от година, момчето, готово да направи всичко, което го помоли…

Вероятно е имало време след раздялата, когато Стюарт е разказвал тази история непрекъснато, но очевидно не я бе разказвал от известно време. Беше загубил формата си. Изражението му не се промени много — изглежда, изразяваше чувствата си с ръцете си. Беше спрял да ги кърши и сега те трепереха, макар и леко.

— Накрая Ади я изведе навън да си поговорят — продължи той. — Така свърши всичко. И аз получих кафе с мляко за сметка на заведението. Така че загубата ми не беше пълна. Станах момчето, известно с това, че бе зарязано на обществено място от приятелката си, изневерила му с Пумата. Както и да е… Неслучайно ти разказах всичко това. Искам да кажа, че това момче…

Посочи обвинително телефона.

— … е гадняр. Макар че това вероятно не е кой знае какво за теб в момента.

В главата ми със свръхсветлинна скорост се въртяха спомени от последната година, но ги гледах от съвсем различен ъгъл. Ето ме мен, Ноа държи ръката ми, но на една крачка пред мен, дърпа ме през залата и през цялото време говори с всички други, но не и с мен самата. Седя с него на първия ред по време на баскетболните мачове в училище, макар да знае, че се страхувам да седя толкова близо до игрището, откакто заблудена топка ме удари по лицето. Но въпреки това ние седим там, аз съм замръзнала от ужас и, да започнем с това, наблюдавам играта, която никога не ме е интересувала. Да, по време на обяда седя с най-популярните ученици от горните класове, но разговорите винаги са едни и същи. Те говорят единствено за това колко са заети, както и за писането на молбите си за постъпване в колеж. За срещите си с работодатели. За организирането на календарите си онлайн. За това кой ги препоръчва.

Господи… Бях се отегчавала цяла година. Цяла вечност не бях говорила за себе си. Стюарт говореше за мен. Обръщаше ми внимание. Това ми бе чуждо, подобна интимност малко ме смущаваше, но бе страхотно. Очите ми се напълниха със сълзи.

Като видя това, Стюарт изпъна тяло и разтвори ръце така, сякаш ме подканяше да се откажа от опитите си да се сдържам. По някое време се бяхме приближили малко един към друг и се усещаше енергията на очакването. Нещо щеше да се случи. Почувствах, че всеки момент ще се разплача. Това ме ядоса. Ноа не го заслужаваше. Нямаше да се разрева.

И го целунах.

Искам да кажа, наистина го целунах. Наклоних тялото му назад. Той ме целуна в отговор. Също добра целувка. Не прекалено суха, нито прекалено мокра. Бяхме малко като обезумели, може би защото нито един от двама ни не се бе подготвил мислено за това и двамата мислехме: О, точно така! Целувка! Бързо! Бързо! Повече динамика! Раздвижи езика!.

Беше ни необходима около минута, за да се осъзнаем и да установим малко по-бавно темпо. Чувствах се, все едно че се нося във въздуха, когато от долния етаж се чу силно тропане, трясък и викане. Очевидно Деби и Рейчъл бяха избрали този момент да завържат теглещите шейната кучета и да се завърнат от своя личен Идитарод[1] по улиците на Грейстаун. Влязоха вътре шумно, както обикновено, когато навън вали сняг или дъжд. (Защо мокрото време ни прави по-шумни?)

— Стюарт! Джубили! Имам специални тарталети от Дядо Коледа! — извика Деби.

Нито един от двама ни не помръдна. Все още лежах върху Стюарт и го притисках. Чухме, че изкачи стълбите до средата, откъдето трябва да бе видяла светлината в спалнята.

Отново нормалната родителска реакция щеше да бъде да каже нещо като: „По-добре излезте веднага или ще пусна тигъра!“. Но Деби не беше нормален родител, затова я чухме да се кикоти и да се отдалечава с думите:

— Шшш! Рейчъл! Ела с мама! Стюарт е зает!

Внезапното появяване на Деби на сцената накара стомаха ми да се обърне. Стюарт подбели очи в агония. Пуснах го и той скочи.

— Трябва да сляза долу — каза. — Добре ли си? Имаш ли нужда от нещо, или…

— Чувствам се страхотно! — отвърнах с внезапен и неразумен ентусиазъм. Но Стюарт вече беше свикнал с тактиките ми и с опитите ми да изглеждам нормална.

И твърде разумно, той избяга от стаята.

[1] Състезание с кучешки впрягове в Аляска. — Б.пр. ↑

Дванайсета глава

Искате ли да знаете колко време ми бе необходимо, за да скъсам със „съвършения“ си приятел и да целуна ново момче? Отне ми… чакайте… двайсет и три минути. (Забелязах часовника на Стюарт, когато взех телефона. А не защото имах хронометър.)

Колкото и да исках, не можех вечно да се крия горе. Рано или късно, щеше да ми се наложи да сляза долу и да се изправя лице в лице със света. Седнах на прага и се ослушах внимателно, за да разбера какво става долу. Чувах предимно Рейчъл да тропа с играчките си, после дочух някой да излиза навън. Това ми се стори толкова добро подсказване, колкото и всяко друго. Заслизах тихо по стълбите. Рейчъл беше в дневната и се чудеше над „Капана за мишки“, който беше все още на масата. Усмихна ми се широко и разкри всичките си зъби.

— Играла си със Стюарт? — запита.

Въпросът бе подвеждащ. Бях развратница и дори едно петгодишно дете го знаеше.

— Да — казах, като се опитах да запазя достойнство. — Играхме на „Капан за мишки“. Как бе навън на снега, Рейчъл?

— Мама казва, че Стюарт те харесва. Мога да пъхна топче за игра в носа си. Искаш ли да видиш?

— Не, вероятно не трябва…

Рейчъл напъха в носа си едно от топчетата за игра. Извади го и го вдигна, за да го разгледа.

— Виждаш ли? — каза.

О, бях видяла, да.

— Джубили? Ти ли си?

Деби застана на вратата на кухнята, бузите й бяха зачервени, изглеждаше добре раздвижена и много мокра.

— Стюарт току-що отиде отсреща да помогне на госпожа Адлър да изчисти снега от пътеката си — каза. — Видя я да се мъчи с лопатата. Тя има стъклено око и гърбът я боли, нали разбираш. Вие двамата… прекарахте ли приятно следобеда?

— Да — отвърнах сковано. — Играхме на „Капан за мишки“.

— Така ли го наричат в днешно време? — запита тя и се усмихна ужасяващо. — Трябва да изкъпя Рейчъл набързо. Чувствай се свободна да си приготвиш какао или каквото пожелаеш!

Спря, преди да добави: … бъдеща моя млада невесто на единствения ми син.

После подбра Рейчъл с многозначителното: „Хайде, вече можем да се качим горе“, като ме остави сама с горещия шоколад, срама и нещастието ми. Приближих се до прозореца на дневната и погледнах навън. Да, Стюарт бе навън и с радост помагаше на съседката в момент на нужда.

Просто странеше от мен, разбира се. В това имаше смисъл. Аз щях да направя същото. Разумно беше да заключи, че ще се държа по-лошо. Че ще падам все по-надолу, ще потъвам все по-дълбоко и по-дълбоко в блатото на безразсъдството и необяснимото поведение. Бях като оголена жица под напрежение, подобно на арестуваните ми родители преди това. По-добре беше да изрине тонове сняг, да помогне на съседката със стъкленото око и да се надява, че ще си отида.

Което и трябваше да сторя. Да се махна. Да си отида от тази къща и от живота му, докато все още ми е останало достойнство. Щях да отида и да намеря влака си, който вероятно щеше да напусне града скоро.

Веднага щом взех решението, изтичах в кухнята. Грабнах телефона си от барплота, ударих го няколко пъти и натиснах бутона за включване/изключване. Не очаквах това да даде резултат, но ето че имаше милост. След миг-два той с мъка се върна към живота. Екранът не беше центриран и думите бяха разбъркани, но поне имаше някакъв живец в него.

Дрехите, палтото, обувките и чантата ми бяха в пералното помещение до кухнята и бяха изсъхнали в различна степен. Облякох ги и оставих тези на Стюарт върху пералната машина. В ъгъла имаше кутия с найлонови торбички, от които взех около десетина. Почувствах се зле, че съм прибрала нещо, без да питам, но найлоновите торбички всъщност не се броят за „нещо“. Те са като хартиените кърпички, само дето са по-евтини. За последно се протегнах и скъсах листче с адреса им от бележника върху барплота. Щях да им изпратя бележка, щом се приберях у дома.

Може и да бях напълно обезумяла, но бях напълно обезумяла с маниери.

Очевидно трябваше да изляза през задната врата, онази, през която бяхме влезли предната вечер. Ако излезех през предната, Стюарт щеше да ме види. Снегът се бе събрал пред нея и беше поне шейсет сантиметра — вече не беше лепкавият, мокър сняг от предната нощ. Беше се втвърдил от студа. Но объркването и паниката ми даваха сили, паниката, както казах, е винаги готова и чака да влезе в действие. Натиснах вратата с цялата тежест на тялото си и усетих как потреперва и се напряга. Тревожех се, че може да я счупя, което щеше да придаде съвсем нов характер на заминаването ми. Представях си всичко съвсем ясно: Стюарт или Деби намират вратата извадена от пантите, легнала в снега. „Влязла, прелъстила момчето, взела няколко найлонови торбички и счупила вратата при бягството си — това щеше да пише в полицейския доклад. — Може би е тръгнала към затвора, за да освободи родителите си“.

Успях да я отворя достатъчно, за да се промуша през нея, като скъсах чантата и одрасках ръката си. Щом се озовах навън, тя заяде, та ми трябваха още две-три минути да я затворя. Като свърших това, срещнах друг проблем. Не можех да се върна по пътя, по който бяхме дошли, защото не исках отново да падна в замръзналия поток. Не че можех да се върна по същия път. Следите ни ги нямаше. Намирах се на леко възвишение и гледах към група непознати неугледни голи дървета и гърбовете на дузини еднакви къщи. Единственото, което знаех със сигурност, бе, че потокът е под мен, вероятно някъде сред дърветата. Най-безопасно беше да се придържам близо до къщите и да мина през няколко задни двора.

Така щях да изляза отново на пътя, а оттам, предполагах, че щеше да е лесно да намеря обратния път до междущатското шосе, „Уофъл Хаус“ и влака.

Погледнете предишната ми бележка относно мен и моите предположения.

Кварталът, в който Стюарт живееше, не следваше прекрасната логика на подредените улици на селото Флоби Санта. Тези къщи бяха построени в тревожна безразборност — на различно разстояние, в криви линии, сякаш този, който бе направил проекта, си бе казал: Просто ще следваме тази котка и където седне тя, ще построим нещо. До такава степен нямах чувство за ориентация, че дори не можех да проумея къде трябва да е пътят. Нямаше проправена пътека, уличните лампи не светеха и небето беше бяло вместо наситенорозово, както бе предната вечер. Не бях виждала по-мрачен хоризонт и нямаше очевиден път, който да води вън оттук.

Докато крачех из квартала, имах много време да мисля какво бях направила току-що с живота си. Как щях да обясня скъсването си с Ноа на семейството си? Те обичаха Ноа очевидно не толкова, колкото мен… но много. Беше ясно, че родителите ми се гордеят с приятеля ми, който правеше такова силно впечатление. Но отново родителите ми бяха в затвора заради желанието си да се сдобият с Хотела на елфите от селото Флоби, така че може би трябваше да поставят ред в приоритетите си. Освен това, ако кажех, че така съм по-щастлива, щяха да го приемат.

Приятелите ми, съучениците ми… това бе различна история. Не бях излизала с Ноа заради облагите, те просто бяха част от цялото.

А съществуваше и Стюарт, разбира се.

Стюарт, който току-що ме бе видял да преминавам през цяла гама от чувства и преживявания. Беше видял няколко мои различни „аз“: това, чиито родители бяха в затвора; другото, което бе заседнало в непознат град; обезумялото ми „аз“, което не можеше да спре да говори; лесно раздразнимото ми „аз“, което се опитваше да помогне; онова мое „аз“, което скъса с Ноа, и извънредно популярното ми „аз“, което неочаквано бе скочило отгоре му.

Бях объркала нещата много, много лошо. Бях объркала всичко. Разкаянието и унижението ми причиняваха далеч по-силна болка от студа. Трябваше да измина няколко улици, за да осъзная, че не съжалявам за Ноа… а за Стюарт. За Стюарт, който ме бе спасил. Стюарт, който, изглежда, искаше да прекарва времето си с мен. Стюарт, който разговаряше искрено с мен и ми беше казал да не се подценявам.

Същият Стюарт, който, поради всичките причини, които току-що изброих, щеше да изпита огромно облекчение, като видеше, че съм си отишла. Никой нямаше да може да ме открие, докато не съобщяха прекалено много подробности по историята с арестуването на родителите ми. Е, поне нямаше да ме открият лесно. Може би щеше да успее да ме засече някъде онлайн, но пък никога нямаше да ме потърси там. Не и след онова, което току-що бях сторила.

Освен ако не се озовях отново пред вратата му. След час бродене из квартала осъзнах, че има реална опасност за това. Гледах все същите глупави къщи, стигах до задънени улички. От време на време спирах и питах за посоката хората, които ринеха снега от алеите си, но те всички изглеждаха загрижени, че ще вървя много дълго, и не искаха да ми кажат как да стигна дотам. Поне половината ме поканиха да вляза вътре и да се стопля, което звучеше добре, но не исках да поемам повече рискове. Бях влязла в една къща в Грейстаун и вижте докъде ме бе довело това.

Минавах бавно покрай група момиченца, които се кикотеха в снега, когато отчаянието ме обзе напълно. Сълзите ми всеки момент щяха да потекат. Вече не чувствах краката си. Коленете ми се бяха сковали. И тогава чух гласа му зад себе си.

— Спри — каза Стюарт.

Спрях рязко. Да избягаш, е доста трогателно, но да те заловят, е дори по-лошо. Останах на мястото си за миг, не исках (и отчасти не можех) да се обърна с лице към него. Опитах се да придам на лицето си изражение, което да казва: „Колко е забавно, че те срещам тук. Не е ли весел животът!“. Но стиснах челюсти толкова силно, че лицето ми сигурно се изопна.

— Съжалявам — казах и се опитах да се усмихна, въпреки че бях стиснала здраво зъби. — Просто си помислих, че трябва да се върна във влака и…

— Да — прекъсна ме тихо той. — Досетих се.

Стюарт дори не ме гледаше. Извади от джоба си шапка, която бе малко неподходяща за мен. Явно бе на Рейчъл. Имаше огромен пискюл на върха.

— Помислих, че вероятно имаш нужда от това — каза и ми подаде шапката. — Можеш да я вземеш. Рейчъл не се нуждае от нея.

Взех я и я надянах на главата си, защото изглеждаше чака, сякаш бе готов да стои там и да я държи с протегната към мен ръка, докато снегът около него се разтопи. Беше ми малка, но топлеше ушите ми, а топлината бе добре дошла.

— Проследих стъпките ти — каза той в отговор на неизречения ми въпрос. — Лесно е да се следват в снега.

Бяха ме проследили така, както се преследва мечка.

— Съжалявам, че трябваше да си направиш целия този труд заради мен — казах.

— Всъщност не се наложи да отида далеч. Вървяла си в кръг.

Наистина глупава мечка.

— Не мога да повярвам, че си излязла през задната врата, облечена така — каза той. — Трябваше да ми позволиш да те изпратя. Така няма да стигнеш там.

— Добре съм — побързах да отвърна. — Току-що ми казаха посоката.

— Не се налага да си тръгнеш, знаеш.

Исках да кажа нещо друго, но нищо не се сещах. Той прие мълчанието ми като знак, че искам да си отиде, и кимна.

— Ще внимаваш, нали? И ще ни уведомиш ли, когато стигнеш? Обади се или…

Точно тогава телефонът ми зазвъня. Звукът му също трябва да бе повреден от водата, защото сигналът бе силен и пронизителен — представях си, че такъв звук издава русалката, когато я удариш по лицето. На изненада. Леко обвинителен. Изразяващ болка. Бълбукащ.

Беше Ноа. Тъй като буквите по екрана бяха разхвърляни произволно, там пишеше, че се обажда „Мобг“, но аз знаех какво означават. Не отговорих; просто гледах втренчено екрана. Стюарт също го зяпаше втренчено.

Телефонът спря да звъни, после започна отново. Звъненето настоятелно пулсираше в главата ми.

— Съжалявам, ако съм се държал като идиот — каза Стюарт високо, за да надвика звъненето. — Вероятно не даваш и пукната пара какво мисля, но не трябва да отговаряш на обаждането.

— Какво искаш да кажеш с това, че си се държал като идиот? — запитах.

Стюарт замълча. Телефонът спря да звъни и започна отново. Мобг наистина искаше да разговаря с мен.

— Казах на Клоуи, че ще я чакам — каза накрая. — Казах й, че ще я чакам колкото е необходимо. Тя ми каза да не си правя труда, но въпреки това я чаках. Месеци наред бях твърдо решен дори да не погледна друго момиче. Опитвах се да не гледам даже и мажоретките. Не ги забелязвах, искам да кажа.

Знаех какво има предвид.

— Но теб те забелязах — продължи той. — И това ме подлуди от първата минута. Не това, че те забелязах, а фактът, че излизаш със, както се предполага, съвършено момче, което очевидно не те заслужава. Което, честно казано, бе нещо като ситуацията, в която бях аз. Обаче той, изглежда, е осъзнал грешката си.

Кимна по посока на телефона, който отново зазвъня.

— Все още много се радвам, че дойде — добави. — И не отстъпвай пред това момче, окей? Ако не нещо друго, то поне не се предавай. Той не те заслужава. Не го оставяй да те прави на глупачка.

Телефонът звънеше, звънеше и звънеше. Погледнах екрана за последен път, после Стюарт, после изпънах ръка назад, хвърлих телефона колкото можах по-силно (за съжаление, не толкова далеч) и той изчезна в снега. Осемгодишните момиченца, които бяха като омагьосани от всеки наш ход, се втурнаха след него.

— Изгубих го — казах. — О!

Стюарт ме погледна за първи път, откакто се бяхме срещнали тук. Вече се бях отказала от ужасната гримаса. Той пристъпи напред, повдигна брадичката ми и ме целуна. Целуна ме, целуна ме. И не забелязвах снега, нито ме интересуваше, че момиченцата, у които сега бе телефонът ми, спряха зад нас и започнаха да подвикват: „Оооооооооооо!“.

— Само едно — казах, когато той се отдръпна и главата ми престана да се върти. — Може би… не казвай на майка си прекалено много подробности за това. Мисля, че се досеща.

— Какво? — попита той, сякаш бе самата невинност, прегърна ме през раменете и ме поведе към дома си. — Твоите родители не те ли насърчават и не гледат ли втренчено, когато се целуваш с някого? Нима това е странно там, откъдето си? Но предполагам, че няма да видят много. От затвора, искам да кажа.

— Млъкни, Уайнтраб. Ако те поваля в снега, тези деца ще се струпат около теб и ще те изядат.

Край нас бавно мина самотен камион, а Станиоловия човек ни отдаде сковано чест и камионът навлезе по-навътре в Грейстаун. Всички се отместихме, за да му направим път — Стюарт, аз, момиченцата. Стюарт разкопча палтото си и ме покани да се сгуша под ръката му, а после закрачихме през снега.

— Искаш ли да се върнем у дома по дългия път? — запита той. — Или по късия? Трябва да си премръзнала.

— По дългия — отговорих. — Със сигурност по дългия.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.